Регіональні аспекти розвитку продуктивних сил України
Науковий журнал «РЕГІОНАЛЬНІ АСПЕКТИ РОЗВИТКУ ПРОДУКТИВНИХ СИЛ УКРАЇНИ» заснований у Західноукраїнському національному університеті у 1997 році. Метою «РЕГІОНАЛЬНІ АСПЕКТИ РОЗВИТКУ ПРОДУКТИВНИХ СИЛ УКРАЇНИ» є висвітлення теоретичних, методологічних та методичних розробок в галузі регіональних аспектів розвитку продуктивних сил; дослідження особливостей розвитку регіональної економіки; соціальних, демографічних, екологічних та інших особливостей розвитку продуктивних сил в Україні та світі.
ОЦІНЮВАННЯ ВПЛИВУ ІННОВАЦІЙНОГО РОЗВИТКУ НА МАКРОЕКОНОМІЧНІ ПОКАЗНИКИ ЗА ДОПОМОГОЮ ПАНЕЛЬНИХ СТАТИСТИЧНИХ МОДЕЛЕЙ
Вступ. У сучасній глобальній економіці інноваційний розвиток є ключовою детермінантою довгострокового економічного зростання, оскільки саме інтелектуальний капітал, технологічні знання та їх комерціалізація визначають конкурентоспроможність національних економік. Світовий досвід засвідчує, що країни, які системно інвестують у наукові дослідження, розвиток людського капіталу та інституційну підтримку інновацій, демонструють вищі темпи зростання продуктивності праці та соціально-економічної стійкості. Для України ця проблематика є особливо актуальною в умовах посткризового відновлення та інтеграції до європейського науково-технологічного простору, зважаючи на наявність значного наукового потенціалу та водночас обмежений рівень комерціалізації інновацій. Мета дослідження. Метою дослідження є виявлення та кількісне оцінювання впливу ключових інноваційних факторів на економічне зростання України у порівнянні з країнами Європейського Союзу та Центральної і Східної Європи у 2010–2024 рр. з використанням динамічних панельних моделей. Методи дослідження. У дослідженні поєднано теоретичні, статистичні та економетричні методи. Теоретичний аналіз базується на положеннях ендогенної теорії економічного зростання. Емпіричну основу становить панельна вибірка з 11 країн за 2010–2024 рр. з використанням показників витрат на наукові дослідження, патентної активності, кадрового потенціалу у сфері досліджень, обсягів високотехнологічного експорту та Глобального інноваційного індексу. Результати. Отримані результати підтвердили статистично значущий позитивний вплив інноваційних факторів на темпи економічного зростання країн вибірки. Найбільш вагомими детермінантами зростання виявилися витрати на наукові дослідження, Глобальний інноваційний індекс та обсяги високотехнологічного експорту. Встановлено наявність часової інерції інноваційних ефектів, за якої інвестиції в науку та зростання патентної активності впливають на економічну динаміку з лагом у один–два роки. Порівняльний аналіз засвідчив, що Україна має значний інноваційний потенціал, проте поступається країнам ЄС за рівнем його реалізації через обмежене фінансування, інституційні диспропорції та відплив кваліфікованих кадрів. Перспективи. Результати дослідження можуть бути використані для обґрунтування пріоритетів державної інноваційної політики України, зокрема щодо довгострокового стимулювання інвестицій у наукові дослідження, активізації участі приватного сектору та посилення інтеграції національної інноваційної системи до європейського науково-технологічного простору. Запропонований методологічний підхід створює підґрунтя для подальших досліджень інноваційного розвитку та прогнозування економічного зростання. Ключові слова: інноваційний розвиток; економічне зростання; наукові дослідження; технологічні зміни; економетричне моделювання; панельні дані; інноваційна політика; конкурентоспроможність; сталий розвиток. Формули 0; рис. 0; табл 0; бібл.4 Abstract Introduction. In the contemporary global economy, innovation-driven development is a key determinant of long-term economic growth, as intellectual capital, technological knowledge, and their commercialization largely shape the competitiveness of national economies. International experience demonstrates that countries which systematically invest in research and development, human capital formation, and institutional support for innovation achieve higher rates of labour productivity growth and socio-economic resilience. For Ukraine, this issue is particularly relevant in the context of post-crisis recovery and integration into the European research and innovation area, given the presence of substantial scientific potential alongside a persistently low level of innovation commercialization. Purpose of the study. The purpose of the study is to identify and quantitatively assess the impact of key innovation factors on Ukraine’s economic growth in comparison with European Union countries and Central and Eastern European states over the period 2010–2024, using dynamic panel data models. Methods. The study combines theoretical, statistical, and econometric methods. The theoretical framework is based on the endogenous growth theory. The empirical analysis relies on a panel dataset covering 11 countries for the period 2010–2024, incorporating indicators of research and development expenditure, patent activity, human resources in research, high-technology exports, and the Global Innovation Index. Results. The results confirm a statistically significant positive impact of innovation factors on economic growth rates across the sample countries. Research and development expenditure, the Global Innovation Index, and high-technology exports are identified as the most influential growth determinants. The analysis reveals the presence of temporal inertia in innovation effects, whereby investments in science and increases in patent activity affect economic dynamics with a lag of one to two years. The comparative analysis indicates that Ukraine possesses considerable innovation potential but lags behind EU countries in its realization due to limited funding, institutional imbalances, and the outflow of highly qualified human capital. Prospects. The findings may be used to substantiate priorities of Ukraine’s state innovation policy, particularly with regard to long-term stimulation of investment in research and development, increased private sector involvement, and deeper integration of the national innovation system into the European research and innovation area. The proposed methodological approach provides a basis for further research on innovation-driven development and economic growth forecasting. Keywords: innovation-driven development; economic growth; research and development; technological change; econometric modelling; panel data; innovation policy; competitiveness; sustainable development. Formulas: 0, fig.2: 0, tabl.: 0, bibl.: 17.
РЕГІОНАЛЬНІ ВИМІРИ СОЦІАЛЬНО-ДЕМОГРАФІЧНОЇ РЕЗИЛЬЄНТНОСТІ УКРАЇНИ: ОЦІНЮВАННЯ ТА ПРОСТОРОВІ ДИСПРОПОРЦІЇ
Вступ. Повномасштабна війна в Україні актуалізувала потребу у переосмисленні підходів до аналізу демографічних процесів на регіональному рівні в умовах глибокої невизначеності та обмеженості статистичної інформації. За відсутності повноцінних емпіричних даних зростає значення фундаментальних методологічних і концептуальних підходів, що дозволяють структурувати аналіз здатності регіонів зберігати та відновлювати людський потенціал у післякризовий період. Мета дослідження. Метою статті є теоретико-методологічне обґрунтування концептуальної рамки оцінювання регіональних вимірів соціально-демографічної резильєнтності України та формування аналітичної структури для дослідження просторових диспропорцій адаптаційного і відновлювального потенціалу регіонів у воєнний і повоєнний періоди. Методи дослідження. Дослідження ґрунтується на системному та міждисциплінарному підходах, узагальненні міжнародних концепцій резильєнтності населення та критичному аналізі сучасних підходів до її оцінювання. Запропоновано блокову методологічну структуру соціально-демографічної резильєнтності, що поєднує демографічні, міграційні, соціально-економічні та інституційні виміри без застосування повноцінних кількісних розрахунків, з урахуванням обмеженої доступності статистичних даних. Результати. Обґрунтовано доцільність використання соціально-демографічного підходу до аналізу резильєнтності регіонів та виокремлено ключові змістові блоки як аналітичні виміри оцінювання адаптаційного та відновлювального потенціалу. Показано, що така структуризація дозволяє інтерпретувати просторові диспропорції соціально-демографічної резильєнтності в Україні в умовах війни без опори на повноцінну емпіричну базу. Перспективи. Перспективи подальших досліджень пов’язані з подальшою формалізацією інструментарію оцінювання, уточненням системи показників для окремих блоків та емпіричною апробацією запропонованого підходу на основі оновлених статистичних і адміністративних даних. Ключові слова: соціально-демографічна резильєнтність; методологічний підхід; регіональний аналіз; повоєнне відновлення; просторові диспропорції. Формули 0; рис. 1; табл 2; бібл.17 Introduction. The full-scale war in Ukraine has highlighted the need to reconsider approaches to the analysis of demographic processes at the regional level under conditions of profound uncertainty and limited availability of statistical data. In the absence of comprehensive empirical evidence, fundamental methodological and conceptual approaches become increasingly important, as they allow for structuring the analysis of regions’ capacity to preserve and restore human potential in the post-crisis period. Purpose of the study. The purpose of the article is to provide a theoretical and methodological justification of a conceptual framework for assessing regional dimensions of socio-demographic resilience in Ukraine and to develop an analytical structure for examining spatial disparities in regional adaptive and recovery potential during the war and post-war periods. Research methods. The study is based on systemic and interdisciplinary approaches, synthesis of international concepts of population resilience, and critical analysis of existing approaches to its assessment. A block-based methodological structure of socio-demographic resilience is proposed, integrating demographic, migration, socio-economic, and institutional dimensions without relying on full-scale quantitative calculations, taking into account the limited availability of statistical data. Results. The relevance of a socio-demographic approach to the analysis of regional resilience is substantiated, and key substantive blocks are identified as analytical dimensions for assessing adaptive and recovery potential. It is shown that such structuralization enables interpretation of spatial disparities in socio-demographic resilience in Ukraine under wartime conditions without reliance on a complete empirical base. Prospects. Further research prospects are related to the subsequent formalization of assessment tools, refinement of indicator systems for individual blocks, and empirical testing of the proposed approach based on updated statistical and administrative data. Keywords: socio-demographic resilience; methodological approach; regional analysis; post-war recovery; spatial disparities. Formulas: 0, fig.: 1, tabl.: 2, bibl.: 17.
ДЕМОГРАФІЯ, СОЦІАЛЬНА ЕКОНОМІКА І ПОЛІТИКА
ЗДОРОВ’Я ТА ТРИВАЛІСТЬ ЖИТТЯ У СТРУКТУРІ РЕЗИЛЬЄНТНОСТІ ЯКОСТІ ЖИТТЯ НАСЕЛЕННЯ УКРАЇНИ: КОНЦЕПТУАЛЬНА МОДЕЛЬ
Вступ. В умовах війни, тривалих соціально-економічних змін і зростання безпекових ризиків питання збереження здоров’я населення та тривалості життя набувають ключового значення для підтримання резильєнтності якості життя. Здоров’я в цьому контексті виступає не лише наслідком функціонування соціальних систем, а й активним ресурсом адаптації населення до кризових впливів. Метою дослідження є обґрунтування та розроблення концептуальної моделі, що пояснює взаємозв’язок між здоров’ям населення, тривалістю життя та резильєнтністю якості життя в умовах тривалих економічних, політичних і безпекових криз в Україні. Методи дослідження. Дослідження ґрунтується на аналізі даних відкритих джерел, матеріалів Міністерства охорони здоров’я України, Всесвітньої організації охорони здоров’я та Державної служби статистики України. У роботі застосовано системний і порівняльний підходи, статистичний аналіз, узагальнення та концептуальне моделювання. Результати. Обґрунтовано, що здоров’я населення формується під впливом комплексу індивідуальних, соціально-економічних та інституційних детермінант і водночас визначає потенціал тривалості життя та резильєнтності якості життя. Запропонована модель демонструє циклічний характер взаємозв’язків між станом здоров’я, тривалістю життя та резильєнтністю якості життя, де покращення одного з компонентів сприяє позитивним змінам в інших. Показано, що резильєнтність якості життя виступає механізмом пом’якшення негативного впливу стресових і травматичних чинників, підтримуючи фізичне й психічне благополуччя населення в кризових умовах. Перспективи. Перспективи подальших досліджень пов’язані з поглибленим аналізом регіональних і соціально-демографічних відмінностей у стані здоров’я населення, тривалості життя та резильєнтності якості життя, а також з оцінкою довгострокових наслідків війни для фізичного й психічного здоров’я населення та формування стратегій стійкого повоєнного відновлення. Ключові слова: якість життя; здоров’я населення; резильєнтність; тривалість життя; доходи населення. Формули 0; рис. 4; табл 1; бібл. 23 Abstract Introduction. In the context of war, prolonged socio-economic transformations, and increasing security risks, the preservation of population health and life expectancy becomes a key prerequisite for maintaining quality-of-life resilience. Health in this context is viewed not only as an outcome of the functioning of social systems, but also as an active resource that enhances the population’s capacity to adapt to crisis-related shocks. Purpose of the study. The purpose of the study is to substantiate and develop a conceptual model that explains the interrelationship between population health, life expectancy, and quality-of-life resilience under conditions of prolonged economic, political, and security crises in Ukraine. Research methods. The study is based on the analysis of data from open sources, materials of the Ministry of Health of Ukraine, the World Health Organization, and the State Statistics Service of Ukraine. The research employs a systemic and comparative approach, statistical analysis, analytical generalisation, and conceptual modelling. Results. It is substantiated that population health is shaped by a complex interaction of individual, socio-economic, and institutional determinants and, at the same time, determines the potential for life expectancy and quality-of-life resilience. The proposed model demonstrates the cyclical nature of the relationships between health status, life expectancy, and quality-of-life resilience, where improvements in one component generate positive changes in the others. The results show that quality-of-life resilience functions as a mechanism that mitigates the negative effects of stress-related and traumatic factors, supporting physical and mental well-being under crisis conditions. Prospects. Prospects for further research include an in-depth analysis of regional and socio-demographic differences in population health, life expectancy, and quality-of-life resilience, as well as an assessment of the long-term consequences of the war for physical and mental health and the development of strategies for sustainable post-war recovery. Keywords: quality of life; population health; resilience; life expectancy; population income. Formulas: 0, fig.4, tabl.: 1, bibl.: 23.
ЄВРОПЕЙСЬКА ПРАКТИКА ВПРОВАДЖЕННЯ БЕЗБАР’ЄРНОСТІ: МІЖНАРОДНИЙ ДОСВІД ДЛЯ УКРАЇНИ
Вступ. У статті досліджено ключові принципи та механізми формування інклюзивного середовища в країнах Європейського Союзу, проаналізовано можливості їх застосування в українському контексті. На основі вивчення європейських нормативно-правових актів, програмних документів та успішних кейсів окремих країн виокремлено системний підхід ЄС до забезпечення безбар’єрності, який поєднує законодавче регулювання, фінансову підтримку та громадський моніторинг. Метою статті є аналіз та узагальнення європейського досвіду формування і реалізації політики безбар’єрності з метою виокремлення практичних уроків, адаптованих рекомендацій та конкретних механізмів для ефективного впровадження подібних практик в Україні, з урахуванням сучасних викликів. Методи дослідження: методи дослідження ґрунтуються на комплексному підході. Основним є системний аналіз, що дасть змогу розглянути європейський досвід як цілісну структуру. Він доповнюється порівняльно-правовим аналізом для зіставлення європейських норм з українським законодавством та аналізом документів Отримані дані узагальнюються та синтезуються з метою моделювання адаптованих для України механізмів упровадження безбар’єрності, з урахуванням викликів повоєнної відбудови. Результати: особливу увагу приділено аналізу таких інструментів, як Європейський акт про доступність, принцип «загального дизайну» та механізми оцінки ефективності інклюзивних рішень. У статті пропонуються практичні рекомендації щодо адаптації європейського досвіду в Україні, зокрема щодо гармонізації національного законодавства з міжнародними стандартами, розробки місцевих програм доступності та залучення громадськості до процесів ухвалення рішень. Дослідження має прикладне значення для представників органів влади, місцевого самоврядування та громадських ініціатив, які працюють над створенням безбар’єрного простору в умовах євроінтеграційних процесів. Ключові слова: безбар’єрність, інклюзія, Європейський Союз, доступність, люди з інвалідністю, урбаністичний дизайн. Формули 0; рис. 0; табл 0; бібл.4 ABSTRACT Introduction. The article examines the key principles and mechanisms of forming an inclusive environment in the European Union countries and analyzes the possibilities of their application in the Ukrainian context. Based on the study of European regulatory acts, policy documents, and successful case studies of individual countries, the EU's systemic approach to ensuring accessibility is highlighted. This approach combines legislative regulation, financial support, and public monitoring. Purpose. The purpose of the article is to analyze and summarize the European experience in forming and implementing accessibility policy to identify practical lessons, adapted recommendations, and specific mechanisms for the effective implementation of similar practices in Ukraine, taking into account current challenges. Research methods are based on a comprehensive approach. The main method is system analysis, which allows considering the European experience as an integral structure. It is complemented by comparative legal analysis to compare European norms with Ukrainian legislation and document analysis. The obtained data are generalized and synthesized to model mechanisms for implementing accessibility adapted for Ukraine, considering the challenges of post-war reconstruction. Results. The modern world is moving toward inclusivity, where creating an accessible environment for all citizens is not just a requirement of our time but an essential component of social justice and sustainable development. Ukraine, which is actively pursuing European integration, faces numerous challenges in ensuring barrier-free access for people with disabilities and individuals with limited mobility. In this context, European experience in implementing accessibility principles is particularly valuable, offering ready-made solutions and effective mechanisms that could be beneficial for Ukrainian realities. The purpose of this study is to comprehensively analyze European approaches to creating an accessible environment, particularly in the areas of legal regulation, infrastructure planning, digital inclusion, and social integration. Special attention is paid to key European initiatives such as the European Accessibility Act, as well as successful national practices of individual EU countries in universal design, adaptation of public spaces, and transportation infrastructure. The research demonstrates that European experience in accessibility can serve as an effective tool for accelerating the development of an inclusive society in Ukraine. Successful implementation of European approaches requires comprehensive changes—from improving legislation to transforming public awareness—which will allow Ukraine not only to adopt the best international practices but also to develop its own effective model of ensuring accessibility for all citizens. Keywords: accessibility, inclusion, European Union, universal design, people with disabilities, urban design. Formulas: 0, fig.2: 0, tabl.: 0, bibl.: 4.
ІНТЕГРАЦІЯ БЕНЧМАРКІНГУ В УПРАВЛІННЯ СТАЛИМ РОЗВИТКОМ ЕКОНОМІЧНИХ СИСТЕМ РІЗНОГО РІВНЯ: КОНЦЕПТУАЛЬНА МОДЕЛЬ ТА ПРАКТИЧНІ АСПЕКТИ
Вступ. У статті досліджено можливості інтеграції бенчмаркінгу в систему управління сталим розвитком економічних систем різного рівня — від державної політики до діяльності окремих підприємств. Мета. Теоретико-методичне обґрунтування та розробка підходів до інтеграції бенчмаркінгу в систему управління сталим розвитком економічних систем різного рівня (макро-, мезо- та мікро-) з урахуванням особливостей функціонування держави, регіонів, галузей та підприємств в умовах глобалізаційних викликів і трансформації стандартів звітності. Для досягнення цієї мети сформульовано такі завдання: охарактеризувати сучасні виклики сталого розвитку на глобальному та локальному рівнях і їхній вплив на економічні системи; проаналізувати роль і стан застосування бенчмаркінгу в управлінні сталим розвитком на різних рівнях економічної системи (державному, регіональному, корпоративному); ідентифікувати ключові структурні та функціональні проблеми, що ускладнюють ефективну інтеграцію бенчмаркінгу в управлінські процеси; розробити модель міжрівневої інтеграції бенчмаркінгу, яка включає узгодження індикаторів, зворотний зв’язок та адаптацію глобальних стандартів до локального контексту. Методи дослідження. У дослідженні використано методи системного, порівняльного та структурно-функціонального аналізу, метод узагальнення, а також елементи графічного моделювання для побудови багаторівневої схеми управління. Застосовано міждисциплінарний підхід, який поєднує елементи стратегічного менеджменту, сталого розвитку та інституційного аналізу. Результати. У межах дослідження розроблено модель інтеграції бенчмаркінгу в управління сталим розвитком на макро-, мезо- та мікрорівнях. Визначено типові індикатори, джерела даних та інструменти бенчмаркінгу для кожного рівня економічної системи. Проаналізовано бар’єри застосування бенчмаркінгу в Україні, серед яких: відсутність координації між рівнями управління, формалізація індикаторів та низький рівень адаптації глобальних стандартів. Запропоновано принципи міжрівневої інтеграції та представлено цикл управлінських дій, який дозволяє реалізувати бенчмаркінг як постійний механізм удосконалення стратегій та операційної діяльності. Уточнено функціональне навантаження бенчмаркінгу на кожному рівні – від формування національної політики до оптимізації бізнес-процесів підприємств. Висновки. Інтеграція бенчмаркінгу в управління сталим розвитком забезпечує не лише можливість порівняльного аналізу, але й слугує механізмом адаптації кращих практик, що підвищує ефективність стратегічного управління. Запропонована модель дозволяє поєднати міжнародні стандарти із локальними умовами через вертикальну і горизонтальну координацію дій. Практична реалізація моделі може сприяти формуванню культури сталого розвитку, підвищенню прозорості, конкурентоспроможності та стійкості економічних систем України в умовах сучасних викликів. Ключові слова: бенчмаркінг, сталий розвиток, стратегія, рівні управління, концептуальна модель, інструменти. Формули: 0, рис.: 2 , табл.: 0 , бібл.: 13. Introduction. The article explores the possibilities of integrating benchmarking into the sustainable development management system of economic systems at various levels — from national policy to the operations of individual enterprises. Goal. The purpose of the study is the theoretical and methodological substantiation and development of approaches to integrating benchmarking into the sustainable development management system of economic systems at the macro, meso, and micro levels, taking into account the specific features of the functioning of the state, regions, sectors, and enterprises under globalization challenges and the transformation of reporting standards. To achieve this goal, the following objectives were set: to characterize current global and local sustainable development challenges and their impact on economic systems; to analyze the role and current state of benchmarking application in sustainable development management at different levels of the economic system (national, regional, corporate); to identify key structural and functional issues hindering the effective integration of benchmarking into management processes; to develop a multi-level integration model of benchmarking that includes indicator alignment, feedback mechanisms, and adaptation of global standards to the local context. Research methods. The study employed methods of system, comparative and structural-functional analysis, generalization, as well as elements of graphical modeling to build a multi-level management scheme. An interdisciplinary approach was used, combining elements of strategic management, sustainable development, and institutional analysis. The results. Within the research, a model for integrating benchmarking into sustainable development management at the macro, meso, and micro levels was developed. Typical indicators, data sources, and benchmarking tools for each level of the economic system were identified. The study analyzed the main barriers to benchmarking implementation in Ukraine, such as lack of coordination between management levels, formalization of indicators, and low level of adaptation of global standards. Principles of interlevel integration were proposed, and a management cycle was outlined that allows benchmarking to function as a continuous mechanism for improving strategies and operational activities. The functional role of benchmarking at each level was clarified – from the formation of national policies to the optimization of business processes at the enterprise level. Conclusions. The integration of benchmarking into sustainable development management provides not only the ability to perform comparative analysis but also serves as a mechanism for adapting best practices, thereby increasing the efficiency of strategic management. The proposed model enables the alignment of international standards with local conditions through vertical and horizontal coordination of actions. Its practical implementation can contribute to the development of a sustainable development culture, improved transparency, competitiveness, and resilience of Ukraine's economic systems under current challenges. Keywords: benchmarking, sustainable development, strategy, management levels, conceptual model, tools. Formulas: 0, fig.: 2, tabl.: 2, bibl.: 13.
ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ ЦИФРОВІЗАЦІЇ ПРОЦЕСУ ФОРМУВАННЯ ПЕРСОНАЛУ ПІДПРИЄМСТВА
Вступ. У сучасних умовах цифрова трансформація є ключовим фактором підвищення конкурентоспроможності підприємств. Стрімкий розвиток інформаційних технологій значно впливає на всі аспекти управління бізнесом, у тому числі на кадрову політику. Процес формування персоналу, який раніше був тривалим і ресурсомістким, сьогодні трансформується завдяки цифровим інструментам, що дають змогу автоматизувати рекрутинг, адаптацію та професійний розвиток працівників. Цифровізація кадрового менеджменту дає змогу не лише оптимізувати процеси підбору персоналу, а й підвищити його ефективність, використовуючи аналітику даних та штучний інтелект. Це відкриває нові можливості для створення високопродуктивних команд, що відповідають сучасним вимогам бізнесу. Мета статті: дослідити методи цифровізації процесу формування персоналу організації, визначити основні етапи впровадження цифрових технологій у HR-сферу, розробити та описати методологію цифровізації процесу формування персоналу підприємства. Методи дослідження: аналіз та узагальнення наукової літератури, порівняльний аналіз, економічний аналіз, метод експертного оціновання. Результати досліджень. Проведено дослідження світових трендів цифрової трансформації у сфері управління персоналом. Виявлено, що провідні компанії активно впроваджують автоматизовані системи рекрутингу, штучний інтелект для оцінювання кандидатів та аналітику Великих даних для прогнозування продуктивності працівників. Вивчено кейси таких компаній, як «Google», «Amazon», «Microsoft», «IBM», «Tesla», які успішно використовують цифрові HR-рішення. Досліджено методи автоматизації найму, навчання та управління кар’єрою, що дають змогу підвищити ефективність кадрових процесів. Проведено аналіз впливу цифровізації на витрати та продуктивність підприємств. Визначено, що впровадження сучасних HR-технологій дає змогу оптимізувати управління персоналом, підвищити якість ухвалення рішень і зменшити потребу в адміністративних ресурсах. Запропоновано стратегічні підходи до цифровізації управління персоналом, у тому числі використання штучного інтелекту, автоматизованих платформ та інструментів аналітики для ефективного підбору і розвитку персоналу. Описано та розроблено методологію цифровізації формування персоналу, що забезпечує комплексне використання сучасних інформаційних технологій на всіх етапах роботи з кадрами. Висновки та пропозиції. На основі проведеного дослідження сформульовано стратегічні рекомендації щодо цифрової трансформації управління персоналом. Запропоновано інтеграцію штучного інтелекту, машинного навчання та аналітики даних для підвищення ефективності HR-процесів. Отже, цифровізація є необхідним етапом розвитку сучасного управління персоналом, що сприяє підвищенню його ефективності, зменшенню витрат і забезпеченню більш гнучкої системи управління персоналом. Ключові слова: цифровізація, персонал, підприємство, організаційно-економічний механізм, HR-технології, автоматизація. Формули 0; рис. 1; табл 0; бібл. 12 ABSTRACT Introduction: In modern conditions, digital transformation serves as a key factor in enhancing the competitiveness of enterprises. The rapid development of information technologies significantly impacts all aspects of business management, including HR policies. Personnel formation, which was previously a lengthy and resource-intensive process, is now being transformed by digital tools that enable the automation of recruitment, adaptation, and professional development of employees. The digitalization of HR management not only optimizes personnel selection processes but also enhances their effectiveness through data analytics and artificial intelligence. This opens up new opportunities for creating high-performance teams that meet the current demands of the business environment. Purpose of the Article: To examine the methods of digitalizing the personnel formation process in organizations and to determine the key stages of implementing digital technologies in the HR sphere, develop and describe a methodology for digitizing the process of forming the company's personnel. Research Methods: Analysis and synthesis of scientific literature, comparative analysis, economic analysis, and expert assessments. Research Results: A study was conducted on global trends in the digital transformation of human resource management. It was revealed that leading companies actively adopt automated recruitment systems, artificial intelligence for evaluating candidates, and big data analytics for forecasting employee productivity. The experiences of Google, Amazon, Microsoft, IBM, and Tesla—enterprises successfully implementing digital HR solutions—were examined. Their methods of automating hiring, training, and career management were analyzed, demonstrating improvements in HR process efficiency. The impact of digitalization on corporate costs and productivity was analyzed. It was determined that implementing modern HR technologies optimizes personnel management, improves decision-making quality, and reduces the need for administrative resources. Strategic approaches were proposed for the digitalization of human resource management, including the use of artificial intelligence, automated platforms, and data analytics tools for effective recruitment and personnel development. A methodology for digitalizing personnel formation has been described and developed, which ensures the comprehensive use of modern information technologies at all stages of work with personnel. Conclusions and recommendations. Based on the research, strategic recommendations were formulated regarding the digital transformation of HR management. The article proposes integrating artificial intelligence, machine learning, and data analytics to enhance the efficiency of HR processes. Thus, digitalization is an essential phase in the evolution of modern HR management, contributing to greater effectiveness, cost reduction, and the establishment of a more flexible personnel management system. Keywords: digitalization, personnel, enterprise, organizational and economic mechanism, HR technologies, automation. Formulas: 0, fig. 1: 0, tabl.: 0, bibl.: 12.
ІНТЕГРАЦІЯ PR -ТЕХНОЛОГІЙ У СИСТЕМУ УПРАВЛІННЯ КОМАНДНОЮ ДИНАМІКОЮ ТА ПОВЕДІНКОЮ ПЕРСОНАЛУ В УМОВАХ ЦИФРОВОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ ОСВІТИ
Вступ. У статті розкрито сутність, класифікацію та практичні аспекти інтеграції PR-технологій у систему управління командною динамікою та поведінкою персоналу в освіті. Потреба в адаптації систем управління до цифрових трансформацій освіти актуалізує застосування комунікаційних інструментів нового покоління. PR-технології виступають каталізатором командної згуртованості, ефективної взаємодії та довіри до управлінських рішень. Мета – дослідити можливості інтеграції PR-технологій у процес управління командною динамікою та трудовою поведінкою персоналу в закладах освіти. Методи дослідження. У роботі застосовано загальнонаукові методи: аналіз, синтез, узагальнення, систематизація, а також контент-аналіз сучасних практик комунікаційного менеджменту в освіті. Результати. Уточнено понятійний апарат і класифікацію PR-технологій в освіті, виявлено механізми їх ефективного впровадження в управління командами, проаналізовано вплив цифрових технологій на командну динаміку. Розглянуто приклади успішної інтеграції у вітчизняних і закордонних закладах освіти. Запропоновано практичні стратегії впровадження PR-інструментів і критерії оцінювання їхньої ефективності. Висновки. Інтеграція PR-технологій у внутрішню комунікацію команд сприяє формуванню згуртованого освітнього середовища, зміцнює корпоративну культуру, підтримує інноваційні зміни. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробкою моделей адаптивного PR-менеджменту в освіті. Ключові слова: PR-технології, команда, поведінка персоналу, цифрова трансформація, комунікація, PR-стратегія. Формули: 0, рис.: 2, табл.: 0, бібл.: 17. ABSTRACT Introduction. The article reveals the essence, classification, and applied aspects of integrating PR technologies into the management of team dynamics and staff behavior in educational institutions under conditions of digital transformation. Modern educational organizations face the need to maintain effective communication and support professional cooperation, which strengthens the relevance of PR tools as mechanisms of internal interaction and organizational development. Purpose. The aim of the study is to determine and substantiate the possibilities of integrating PR technologies into the management system of team dynamics and labor behavior of staff in educational institutions. Research Methods. The research methodology is based on general scientific and empirical methods, including analysis, synthesis, systematization, and content analysis of communication practices in educational management. Results. The results of the study clarify the conceptual framework of PR technologies in education and identify key groups of tools that contribute to strengthening internal communication, motivation, and collaboration within academic teams. The influence of digital transformation on changes in communication patterns and forms of team interaction is demonstrated. The paper highlights examples of successful use of PR strategies in Ukrainian and international educational institutions and identifies factors that determine their effectiveness. It is emphasized that PR technologies can support the development of a cohesive corporate culture, reduce resistance to innovation, and increase staff engagement. Conclusions. Integrating PR technologies into the internal communication and management system of educational teams enhances teamwork effectiveness, strengthens trust, and promotes sustainable organizational change. Future research should focus on developing adaptive PR management models tailored to different types of educational teams and digital environments. Keywords: PR technologies, team dynamics, staff behavior, digital transformation, internal communication, corporate culture. Formulas: 0, fig.2: 0, tabl.: 0, bibl.: 17.
КАДРОВЕ ПЛАНУВАННЯ ПІДПРИЄМСТВА ТА НАПРЯМИ ЙОГО ПОКРАЩЕННЯ
Вступ. Стаття присвячена дослідженню проблем кадрового планування підприємства та визначенню напрямів його покращення в умовах сучасних соціально-економічних викликів. В умовах воєнного стану в Україні, економічної нестабільності, загострення дисбалансів на ринку праці та зростання конкурентного тиску кадрове планування набуває особливого значення як ключовий елемент системи управління персоналом. Воно забезпечує узгодження стратегічних цілей розвитку підприємства з наявним кадровим потенціалом, сприяє підвищенню продуктивності праці, оптимізації витрат та формуванню передумов для стійкого функціонування підприємств. Мета. Вивчення сучасних особливостей кадрового планування підприємства, а також розроблення рекомендацій та обґрунтування напрямків його покращення. Методи дослідження. У процесі дослідження використано загальнонаукові та спеціальні методи пізнання, зокрема аналіз і синтез, порівняння, узагальнення, систематизацію та абстрагування. Застосовано структурно-функціональний підхід до аналізу процесів кадрового планування, а також здійснено опрацювання вітчизняних і зарубіжних наукових джерел та міжнародного практичного досвіду у сфері управління персоналом. Результати. Встановлено, що кадрове планування є основою системи управління персоналом, ключовою складовою якої виступає планування та оптимізація чисельності й структури працівників. Обґрунтовано, що ефективне кадрове планування позитивно впливає на результати діяльності підприємства завдяки раціональному використанню трудових ресурсів, розвитку професійного потенціалу працівників і формуванню умов для системного добору, навчання та професійного зростання персоналу. Показано, що в сучасних умовах українські підприємства приділяють значну увагу кадровому плануванню, а діяльність кадрових служб зосереджується на питаннях добору, підготовки, розвитку та ефективного використання персоналу. Висновки. Забезпечення сталого розвитку підприємств потребує системного та узгодженого підходу до кадрового планування як невід’ємної складової управління персоналом. Використання науково обґрунтованих методів планування, безперервний розвиток персоналу та адаптація прогресивного міжнародного досвіду сприятимуть підвищенню продуктивності праці, конкурентоспроможності та організаційної стійкості підприємств. Ключові слова: кадрове планування, кадрова робота, кадрова політика, кадровий менеджмент, кадрова служба, управління персоналом. Формули: 0, рис.: 0, табл.: 0, бібл.: 8. ABSTRACT Introduction. The article examines the problems of enterprise personnel planning and the directions for its improvement under contemporary socio-economic conditions. In the context of martial law in Ukraine, economic instability, labour market imbalances and increased competitive pressure, personnel planning becomes a crucial element of human resource management. It ensures the alignment between enterprise development goals and available human resources, contributing to productivity growth, cost optimisation and long-term organisational sustainability. Purpose. Study of modern features of personnel planning of the enterprise, as well as development of recommendations and substantiation of directions of its improvement. Research methods. The research is based on general scientific and special methods, including analysis and synthesis, comparison, systematisation, abstraction and generalisation. The study also applies a structural and functional approach to the analysis of personnel planning processes, as well as a review of domestic and foreign scientific sources and international practical experience in human resource management. Results. It is established that personnel planning constitutes the foundation of the personnel management system, with a key focus on planning and optimising the number and structure of employees. Effective personnel planning improves enterprise performance through rational use of labour resources, identification and development of employees’ professional potential, and the creation of conditions for systematic recruitment, training and career advancement. The study shows that Ukrainian enterprises currently pay considerable attention to personnel planning, while personnel services primarily focus on recruitment, training, development and efficient use of staff. Special emphasis is placed on international experience in personnel planning, which should be adapted rather than copied, taking into account global trends and national specificities. Conclusions. Sustainable enterprise development requires a systematic and coordinated approach to personnel planning as an integral part of human resource management. The implementation of scientifically grounded planning methods, continuous personnel development and the adaptation of international best practices can significantly enhance labour productivity, competitiveness and organisational resilience. Keywords: personnel planning, personnel work, personnel policy, personnel management, personnel service, personnel management. Formulas: 0, fig.: 0, tabl.: 0, bibl.: 8.
ТРАНСФОРМАЦІЯ СИСТЕМИ УПРАВЛІННЯ ПЕРСОНАЛОМ ПІД ВПЛИВОМ РІЗНИХ ПОКОЛІНЬ
Вступ. У сучасному динамічному середовищі, де глобалізація, цифровізація та соціально-культурні зміни формують нову реальність для бізнесу, система управління персоналом зазнає значних трансформацій. Поява представників різних поколінь на ринку праці з їхніми цінностями, підходами до роботи та очікуваннями від роботодавця є одним із головних факторів, які впливають на ці змін. Традиційні методи управління персоналом, що базуються на комбінованих підходах до всіх працівників, втрачають свою ефективність, оскільки вони не враховують відмінностей у поведінці, пріоритетах та стилях спілкування представників різних вікових груп. Відповідно компанії мають адаптувати свої підходи до управління персоналом з метою забезпечення ефективної комунікації, мотивації, розвитку та утримання персоналу. Мета дослідження. Дослідження спрямоване на визначення особливостей впливу різних поколінь на систему управління персоналом, виявлення та окреслення основних відмінностей у цінностях, мотиваційних відносинах і професійній поведінці працівників. Методи дослідження. У праці використано методи емпіричного дослідження, зокрема анкетування, для виявлення інформації про очікування, потреби та рівень задоволеності представників різних поколінь; порівняльні методи – для зіставлення ціннісних орієнтацій, стилів праці, очікувань і мотиваційних факторів представників різних поколінь, що дало змогу встановити відмінності, що безпосередньо впливають на ухвалення управлінських рішень у сфері управління персоналом; методи системного підходу – для розгляду управління персоналом як цілісної системи, що дадо змогу врахувати взаємодію між поколіннями та її вплив на корпоративну культуру. Результати. Дослідження підтвердило актуальність трансформації системи управління персоналом у зв’язку з присутністю різних поколінь у сучасних трудових колективах. Виявлені відмінності у цінностях, мотиваційних установках, ставленні до праці та комунікаційних стилях працівників поколінь X, Y і Z, які вимагають не тільки адаптації існуючих HR-практик, а й розробки нових, більш гнучких і персоналізованих моделей управління. Респонденти, долучені до соціологічного опитування, визначили основні відмінності у цінностях, мотивах, світогляді різних поколінь; виокремили причини конфліктів і непорозумінь працівників поколінь X, Y та Z; вказали на найбільш ефективні способи мотивації та заходи щодо подолання мультивікових конфліктів в агропромислових підприємствах, виявили пріоритети у навчанні та розвитку й акцентували на важливості командної роботи, корпоративної культури. Перспективи. Подальші дослідження мають бути спрямовані на розробку гнучких, інклюзивних та результативних моделей HR-менеджменту, які дадуть змогу забезпечити ефективну взаємодію та розвиток персоналу в умовах багатопоколінного робочого середовища. Особливу увагу варто приділити вивченню трансформації HR-практик, враховуючи не лише вікові, а й культурні особливості, які впливають на мотивацію праці та взаємодію між поколіннями. Ключові слова: баланс між роботою та особистим життям, гідна оплата праці, гнучкий графік роботи, інклюзивне робоче місце, мультивіковий колектив, зайнятість, кар’єрне зростання, комунікації, компетенції, конфлікти, мотивація персоналу, навчання персоналу, покоління, продуктивність праці, психічне благополуччя, ринок праці, робоче місце, розвиток персоналу, HR-технології, формування колективу, цінності поколінь, управління командами, управління персоналом. Формули: 0, рис.: 4, табл.: 2, бібл.: 19. ABSTRACT Introduction. In today's dynamic environment, where globalization, digitalization and socio-cultural changes are shaping a new reality for business, the human resources management system is undergoing significant transformations. The emergence of representatives of different generations on the labor market with their values, approaches to work and expectations from the employer is one of the main factors influencing these changes. Traditional methods of human resources management, based on combined approaches to all employees, lose their effectiveness, as they do not take into account differences in behavior, priorities and communication styles of representatives of different age groups. Accordingly, companies must adapt their approaches to human resources management in order to ensure effective communication, motivation, development and retention of personnel. Objective. The study is aimed at determining the specifics of the influence of different generations on the personnel management system, identifying and outlining the main differences in values, motivational relationships and professional behavior of employees. Methods. The work uses empirical research methods, in particular questionnaires, to identify information about the expectations, needs and level of satisfaction of representatives of different generations; comparative methods - to compare value orientations, work styles, expectations and motivational factors of representatives of different generations, which made it possible to establish differences that directly affect the adoption of managerial decisions in the field of personnel management; methods of a systemic approach - to consider personnel management as a holistic system, which will allow taking into account the interaction between generations and its impact on corporate culture. Results. The study confirmed the relevance of transforming the personnel management system in connection with the presence of different generations in modern work teams. Differences in values, motivational attitudes, work attitudes, and communication styles of employees of generations X, Y, and Z were identified, which require not only the adaptation of existing HR practices, but also the development of new, more flexible, and personalized management models. Respondents included in the sociological survey identified the main differences in values, motives, and worldviews of different generations; identified the causes of conflicts and misunderstandings among employees of generations X, Y, and Z; indicated the most effective methods of motivation and measures to overcome multi-age conflicts in agro-industrial enterprises, identified priorities in training and development, and emphasized the importance of teamwork and corporate culture. Prospects. Further research should be aimed at developing flexible, inclusive and effective HR management models that will ensure effective interaction and development of personnel in a multigenerational work environment. Particular attention should be paid to studying the transformation of HR practices, taking into account not only age, but also cultural characteristics that affect work motivation and interaction between generations. Keywords: work-life balance, decent pay, flexible work schedules, inclusive workplace, multi-age team, employment, career growth, communications, competencies, conflicts, staff motivation, staff training, generation, labor productivity, mental well-being, labor market, workplace, staff development, HR technologies, team building, generational values, team management, personnel management. Formulas: 0, fig.: 4, tabl.: 2, bibl.: 19.
СТРАТЕГІЧНІ НАПРЯМИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ОРГАНІЗАЦІЙ КВАЛІФІКОВАНИМ ПЕРСОНАЛОМ
Вступ. За умов структурних деформацій демографічного складу робочої сили, трансформацій самого ринку праці, змін у соціально-економічному розвитку, що сталися за останні роки внаслідок початку пандемії COVID-19, а згодом – повномасштабного продовження війни рф проти України, організації стикнулися з проблемою забезпечення кваліфікованим персоналом. Забезпечення реалізацій бізнес-стратегій за сучасних умов неможливе без ефективних стратегій управління людськими ресурсами, які можуть забезпечити процес кадрового планування та залучення й збереження талантів, які так необхідні для збереження конкурентоспроможності. Метою статті є дослідження стратегічних підходів для забезпечення організації кваліфікованим персоналом за умов невизначеності та сучасних викликів. Методи дослідження. Для досягнення поставленої мети використано загальнонаукові методи пізнання, графічний метод та ін. Результати. Встановлено, що сучасні системи стратегічного управління людськими ресурсами (SHRM) є ефективним інструментом залучення кваліфікованого персоналу та його збереження. Результат SHRM полягає в тому, що функціональні HR-стратегії дозволяють організації досягати цілей бізнес-стратегій. Обґрунтовано, що стратегічне забезпечення організації кваліфікованим персоналом є цілісною системою дій, спрямованих на довготривале зростання і стабільність, що поєднує аналітику, технології, партнерство та гуманний підхід до людської праці. Визначено, що забезпечення збалансованості SHRM з використанням цифрових HRM-систем, HR-аналітики, HR-бренду, безперервного навчання та інвестицій у людський капітал, політики різноманітності дозволяє досягати поставлених організаційних цілей, залучати та зберігати таланти, формувати інклюзивне середовище праці та зберігати конкурентоспроможність за нових умов. Висновки. Сучасні SHRM системи сприяють зближенню бізнес-цілей з турботою про людські ресурси компанії, і, як наслідок, синергетичного ефекту; покращують добробут працівників, підвищують рівень задоволеності від виконуваної роботи, знижують плинність кадрів, покращують результативність бізнесу. Отримані результати дозволяють обґрунтувати доцільність використання напрямів стратегічного управління людськими ресурсами у практичній діяльності організацій за умов нестабільності та трансформацій. Вивчення впливу застосування SHRM на бренд роботодавця та досягнення організаційних цілей може стати предметом подальших досліджень у цьому напрямі. Ключові слова: кваліфікованмй персонал, управління людськими ресурсами, управління персоналом, управління талантами, компетенції, штучний інтелект, HR-аналітика, HR-бренд, HRM-системи, HR-стратегії, HR-технології. Формули: 0, рис.: 2, табл.: 1 , бібл.: 30. ABSTRACT Introduction. Under the conditions of structural deformations of the demographic composition of the workforce, transformations of the labor market itself, changes in socio-economic development that have occurred in recent years as a result of the COVID-19 pandemic, and later − the full-scale continuation of the rf war against Ukraine, organizations have faced the problem of providing qualified personnel. Ensuring the implementation of business strategies under modern conditions is impossible without effective human resource management strategies that can ensure the process of personnel planning and attracting and retaining talents, which are so necessary to maintain competitiveness. Purpose of the article. The purpose of the article is to study strategic approaches to providing the organization with qualified personnel under conditions of uncertainty and modern challenges. Research methods. To achieve the set goal, general scientific methods of cognition, graphical method etc. were used. Results. It was established that modern strategic human resource management (SHRM) systems are an effective tool for attracting qualified personnel, their retention and attraction. The result of SHRM is that functional HR-strategies allow the organization to achieve the goals of business strategies. It is substantiated that the strategic provision of the organization with qualified personnel is a holistic system of actions aimed at long-term growth and stability, combining analytics, technology, partnership and a humane approach to the person of labor. It is determined that ensuring the balance of SHRM using digital HRM systems, HR analytics, HR brand, continuous learning and investment in human capital, diversity policy allows achieving the set organizational goals, attracting and retaining talents, forming an inclusive work environment and maintaining competitiveness under new conditions. Conclusions. Modern SHRM systems contribute to the convergence of business goals with the care of the company’s human resources, and as a result of the synergistic effect, allow improving the well-being of employees, their satisfaction with the work performed, reducing staff turnover, and improving business performance. The results obtained allow us to substantiate the feasibility of using strategic human resource management areas in the practical activities of organizations in conditions of instability and transformations. Studying the impact of SHRM application on the employer brand and achieving organizational goals may become the subject of further research in this direction. Keywords: skilled personnel, human resource management, personnel management, talent management, competencies, artificial intelligence, HR analytics, HR brand, HRM systems, HR strategies, HR technologies. Formulas: 0, Fig.: 2, Table: 1, Bibl.: 30.
УПРАВЛІННЯ КАДРОВИМ ПОТЕНЦІАЛОМ ЗАКЛАДІВ ОХОРОНИ ЗДОРОВ’Я В УМОВАХ ТРАНСФОРМАЦІЇ МЕДИЧНОЇ СИСТЕМИ УКРАЇНИ: ВИКЛИКИ, ТЕНДЕНЦІЇ ТА СТРАТЕГІЧНІ ОРІЄНТИРИ
Вступ. У статті розглянуто проблематику управління кадровим потенціалом закладів охорони здоров’я в контексті трансформаційних змін у медичній системі України. В умовах війни, демографічної кризи та еміграційних викликів важливого значення набуває ефективне стратегічне управління персоналом, яке здатне забезпечити стійкість, якість і неперервність надання медичних послуг. Традиційні адміністративні моделі не враховують складну динаміку сучасного ринку праці, кризові навантаження на медичний персонал, а також недостатній рівень цифровізації та гнучкості кадрових процесів. Створення системи стратегічного HR-менеджменту у ЗОЗ, орієнтованої на збереження людського капіталу, професійне зростання персоналу та інституційну сталість, розглядається як необхідна умова реформування галузі та підвищення її спроможності відповідати на виклики сучасності. Мета статті – дослідження системних проблем, чинників впливу та стратегічних орієнтирів ефективного управління кадровим потенціалом у закладах охорони здоров’я України. Методи дослідження. Для досягнення окресленої мети застосовано загальнонаукові методи аналізу, порівняння, систематизації та графічної візуалізації, а також вторинний аналіз статистичних й емпіричних даних міжнародних і вітчизняних інституцій. Результати. У процесі дослідження проаналізовано динаміку змін чисельності медичних працівників в Україні, їхній розподіл за типами медичних закладів і регіонами, рівень укомплектованості закладів охорони здоров’я, а також основні проблеми мотивації та професійного вигорання персоналу. Наведено приклади ефективних стратегій кадрового планування, що реалізуються на рівні міжнародних проєктів і пілотних ініціатив. Запропоновано стратегічну модель управління кадровим потенціалом ЗОЗ, яка враховує етапи аналізу кадрової ситуації, прогнозування потреб, формування HR-політики, а також оцінювання результатів та адаптацію до нових умов. Результати дослідження засвідчили потребу в інтеграції сучасних цифрових інструментів, психологічної підтримки медичних працівників і підвищення автономії ЗОЗ у питаннях управління персоналом. Ключові слова: кадровий потенціал; система охорони здоров’я; стратегія управління; трансформація; людські ресурси в охороні здоров’я. Формули: 0, рис.: 2, табл.: 4, бібл.: 10. ABSTRACT Introduction. The article examines the issue of human resource management in health care institutions in the context of transformational changes in Ukraine’s medical system. In the conditions of war, demographic crisis, and emigration challenges, effective strategic personnel management becomes crucial for ensuring resilience, quality, and continuity of health services. Traditional administrative models fail to address the dynamic nature of today’s labor market, the crisis-induced burden on healthcare workers, and the insufficient level of digitization and flexibility in HR processes. The creation of a strategic HR management system in healthcare facilities, focused on preserving human capital, professional development, and institutional sustainability, is viewed as a necessary condition for successful reform and system resilience. Purpose of the article – to study the systemic challenges, influencing factors, and strategic guidelines for effective human resource management in Ukraine’s healthcare institutions. Research Methods. The research is based on general scientific methods of analysis, comparison, systematization, graphical visualization, and secondary analysis of statistical and empirical data from national and international institutions. Results. The study analyzes the dynamics of changes in the number of medical personnel in Ukraine, their distribution by facility type and region, the staffing level of healthcare institutions, and key issues related to motivation and professional burnout. Examples of effective HR planning strategies implemented in international projects and pilot initiatives are provided. A strategic model of HR management in healthcare institutions is proposed, including stages of HR situation assessment, forecasting, policy formation, and results evaluation with adjustment. The results confirm the need to integrate modern digital tools, provide psychological support to healthcare workers, and expand institutional autonomy in managing personnel. Keywords: human resources capacity; healthcare system; management strategy; transformation; health workforce. Formulas: 0, fig.: 2, table: 4, bibl.: 10.
ВИКОРИСТАННЯ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ В УПРАВЛІННІ IT-ПРОЄКТАМИ В УМОВАХ ЦИФРОВІЗАЦІЇ
Вступ. У сучасних умовах стрімкої цифровізації практично всі сфери діяльності зазнають глибоких трансформацій, зумовлених упровадженням новітніх інформаційних технологій. Особливо інтенсивно ці зміни відбуваються в галузі управління ІТ-проєктами, де швидкість ухвалення рішень, адаптивність до змін, ефективне використання ресурсів та управління ризиками є критичними чинниками успіху. У цьому контексті штучний інтелект (ШІ) розглядається не лише як інструмент автоматизації рутинних процесів, а як потужний чинник оптимізації управлінських рішень на всіх етапах життєвого циклу ІТ-проєкту. Поява інтелектуальних систем, здатних до аналізу великих обсягів даних, прогнозування поведінки користувачів, виявлення прихованих закономірностей і підтримки ухвалення рішень, створює якісно нові можливості для підвищення ефективності управління. Проте разом із можливостями виникають і нові виклики: необхідність забезпечення прозорості рішень, етичні дилеми, потреба в трансформації управлінських підходів та узгодженні ШІ з організаційним контекстом. Це актуалізує необхідність системного наукового дослідження впливу ШІ на управління ІТ-проєктами, а також формування методологічних засад його застосування в умовах цифрової трансформації. Мета. Метою цієї статті є дослідження ролі та можливостей застосування штучного інтелекту в управлінні ІТ-проєктами в умовах цифровізації. У межах дослідження передбачається здійснити аналіз поточних практик інтеграції ШІ в управлінські процеси, оцінити ефективність використання інтелектуальних технологій для підтримки ухвалення рішень, управління ризиками, оптимізації ресурсів і підвищення якості реалізації ІТ-проєктів. Потрібно також визначити базові виклики, які постають перед менеджерами в процесі впровадження ШІ, та сформувати пропозиції щодо удосконалення управлінських підходів на основі використання інтелектуальних технологій. Методи дослідження. У дослідженні використано методи аналізу наукових джерел, порівняння сучасних практик застосування ШІ в управлінні ІТ-проєктами, а також елементи системного аналізу для виявлення основних тенденцій і викликів. Джерельну базу становлять публікації у фахових виданнях, звіти міжнародних організацій та кейс-стаді впровадження ШІ в ІТ-сфері. Для узагальнення результатів застосовано структурно-логічний підхід, що дозволив виокремити ключові напрями впливу ШІ на управлінські процеси. Результати. Результати дослідження засвідчили, що штучний інтелект відіграє важливу роль в управлінні ІТ-проєктами, сприяючи підвищенню ефективності, точності планування та адаптивності до змін. Застосування ШІ на етапах ініціації, планування, реалізації та моніторингу дає змогу автоматизувати рутинні процеси, оперативно реагувати на відхилення й ухвалювати обґрунтовані рішення в умовах обмеженого часу та ресурсів. Одним із основних напрямів є використання алгоритмів машинного навчання для аналізу історичних даних, прогнозування строків виконання, навантаження на команди та потенційних ризиків. Інтелектуальні системи підтримки рішень забезпечують вибір оптимальних дій у складних ситуаціях, враховуючи численні змінні, що характерно для ІТ-середовища. Застосування новітніх інструментів у сфері штучного інтелекту покращує внутрішню комунікацію команд, прискорює обробку інформації та знижує ймовірність непорозумінь. Практика компаній, які впровадили ШІ-інструменти (ClickUp AI, Atlassian Intelligence, Microsoft Copilot), демонструє скорочення тривалості проєктів, підвищення якості результатів і формування гібридних моделей управління, що поєднують структурованість класичних методологій і гнучкість Agile-підходів. Водночас інтеграція ШІ супроводжується певними викликами: високі вимоги до якості вхідних даних, складність адаптації існуючих процесів, недостатня підготовленість персоналу та питання довіри до автоматизованих рішень. Крім того, відбувається зміщення ролі менеджера – від координатора до аналітика і модератора взаємодії між людьми та системами. Висновки. У результаті дослідження встановлено, що застосування штучного інтелекту в управлінні ІТ-проєктами є важливим чинником підвищення ефективності та адаптивності в умовах цифровізації. ШІ дає можливість автоматизувати управлінські процеси, покращити прогнозування, знизити рівень ризиків та посилити якість ухвалення рішень. Виявлено, що найбільш ефективними є такі напрямки використання ШІ як машинне навчання для аналізу продуктивності, прогнозна аналітика для планування ресурсів, системи підтримки рішень у складних умовах тощо. Однак ефективність інтеграції залежить від готовності організації змінювати внутрішні процеси, розвивати цифрову культуру та інвестувати в розвиток персоналу. Таким чином, ШІ є не лише технологічним інструментом, а й каталізатором змін в управлінських практиках. Подальші дослідження мають бути зосереджені на розробці методичних підходів до інтеграції ШІ в управління проєктами з урахуванням організаційних, етичних і технічних чинників. Ключові слова: штучний інтелект; управління ІТ-проєктами; цифровізація; машинне навчання; прогнозна аналітика; управлінські рішення; цифрова трансформаці; системи ухвалення рішень. Формули: 0, рис.: 2, табл.: 1 , бібл.: 17. Abstract Introduction. In the context of rapid digitalization, almost all areas of activity are undergoing profound transformations driven by the adoption of advanced information technologies. These changes are particularly dynamic in IT project management, where decision-making speed, adaptability, efficient resource allocation, and risk management are critical success factors. In this regard, artificial intelligence (AI) is viewed not only as a tool for automating routine operations but also as a powerful driver for optimizing managerial decisions at all stages of the IT project life cycle. The emergence of intelligent systems capable of analysing large data sets, forecasting user behaviour, detecting hidden patterns, and supporting decision-making creates fundamentally new opportunities for enhancing management effectiveness. However, together with these opportunities arise new challenges, including the need to ensure transparency of decisions, address ethical dilemmas, and transform managerial approaches to align AI solutions with the organizational context. This underscores the need for systematic scientific research on the impact of AI on IT project management and the development of methodological foundations for its application in conditions of digital transformation. Purpose. The purpose of this article is to investigate the role and potential applications of artificial intelligence in IT project management under digitalization. The study aims to analyse current practices of AI integration into management processes, assess the effectiveness of intelligent technologies for decision support, risk management, resource optimization, and quality improvement in IT project implementation. Another objective is to identify key challenges faced by managers during AI adoption and to formulate proposals for enhancing managerial approaches based on intelligent technologies. Methods. The research employs methods of scientific literature analysis, comparison of contemporary practices of AI use in IT project management, and elements of systems analysis to identify key trends and challenges. The source base includes publications in scholarly journals, reports by international organizations, and case studies of AI implementation in the IT sector. A structural-logical approach was used to synthesize the results, enabling the identification of major directions of AI influence on managerial processes. Results. The findings demonstrate that artificial intelligence plays an increasingly significant role in IT project management, contributing to improved efficiency, planning accuracy, and adaptability. AI implementation at the stages of initiation, planning, execution, and monitoring enables the automation of routine tasks, timely responses to deviations, and informed decision-making under constraints of time and resources. One of the key areas is the use of machine learning algorithms to analyse historical data, predict task duration, evaluate team workload, and identify potential risks. Intelligent decision-support systems help determine optimal actions in complex situations by accounting for numerous variables inherent in IT environments. The application of advanced AI tools improves internal team communication, accelerates information processing, and reduces the likelihood of misunderstandings. Practical experience of companies using AI tools (ClickUp AI, Atlassian Intelligence, Microsoft Copilot) demonstrates shorter project duration, improved outcomes, and the formation of hybrid management models combining the structure of classical methodologies with the flexibility of Agile approaches. At the same time, AI integration is accompanied by challenges such as high data quality requirements, difficulties in adapting existing processes, insufficient staff readiness, and issues related to trust in automated decisions. Moreover, the role of the manager is shifting from coordinator to analyst and moderator of human–system interaction. The results highlight the need for systematic integration of artificial intelligence into managerial frameworks, facilitating a transition toward analytical and adaptive models of IT project management. Conclusions. The study establishes that the use of artificial intelligence in IT project management is a key factor in enhancing efficiency and adaptability in the context of digitalization. AI enables the automation of managerial processes, improvement of forecasting accuracy, reduction of risks, and strengthening of decision-making quality. The most effective AI applications include machine learning for performance analysis, predictive analytics for resource planning, and decision-support systems for complex environments. However, effectiveness depends on organizational readiness to modify internal processes, foster digital culture, and invest in human capital development. The study substantiates that AI acts not only as a technological tool but also as a catalyst for changes in managerial practices. Further research should focus on developing methodological approaches to AI integration in project management, taking into account organizational, ethical, and technical factors. Keywords: artificial intelligence; IT project management; digitalization; machine learning; predictive analytics; managerial decision-making; digital transformation. Formulas: 0, fig.: 0, table.: 1, bibl.: 18.
СУТНІСНІ ІМПЕРАТИВИ ТА МЕХАНІЗМИ ПУБЛІЧНОГО УПРАВЛІННЯ ІНФРАСТРУКТУРНИМ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯМ РОЗВИТКУ ЕКОНОМІКИ РЕГІОНІВ
Вступ. Визначальна роль інфраструктурного сектору у формуванні інституційного середовища регіональної економіки та ускладнення його розвитку в умовах воєнного часу актуалізує необхідність удосконалення публічного управління інфраструктурним забезпеченням розвитку економіки регіонів. Мета – розкриття сутнісних імперативів публічного управління інфраструктурним забезпеченням розвитку економіки регіону та визначення підходів до вироблення публічно-управлінських впливів на формування регіонального інфраструктурного середовища з врахуванням сучасних викликів. Методи дослідження. Використано методи аналізу і синтезу, систематизації, структурно-функціонального аналізу, узагальнення. Результати. Обґрунтовано роль інфраструктурного забезпечення у формуванні інституційного середовища розвитку регіональної економіки. Виокремлено завдання модернізації інфраструктури регіонів. Обґрунтовано необхідність вироблення адаптивних управлінських механізмів розв’язання інфраструктурних проблем регіонів з врахуванням їх особливостей. Визначено інституційний базис публічного управління розвитком інфраструктури регіонів в рамках трирівневої моделі стратегічного планування. Наведено цільові орієнтири, які виступають імперативами вироблення механізмів публічного управління інфраструктурним забезпеченням розвитку економіки регіонів. Визначено завдання регіональної інфраструктурної політики та підходи до їх реалізації. Висновки. Вироблення й реалізація механізмів публічного управління інфраструктурним забезпеченням розвитку економіки регіонів має базуватись на ефективній взаємодії органів влади різних рівнів, що дозволило б враховувати загальнодержавні, регіональні, місцеві інтереси; якомога повніше використовувати допомогу міжнародних інституцій; ефективно залучати потенціал територіальних громад у процеси розвитку інфраструктури регіонів. Ключові слова: Інфраструктурне забезпечення, публічне управління, економіка регіонів, регіональна інфраструктура, інфраструктурний сектор. Формули: 0, рис.: 0, табл: 0, бібл.:10. Introduction. The pivotal role of the infrastructure sector in shaping the institutional environment of the regional economy, along with the growing challenges to its development under wartime conditions, highlights the need to improve public governance of infrastructural support for regional economic development. Purpose. The study aims to explore the essential imperatives of public governance of infrastructural support for regional economic development and to define approaches for developing public management strategies to shape the regional infrastructure environment, taking into account current challenges. Research methods. The study employs methods of analysis and synthesis, systematization, structural-functional analysis, and generalization. Results. The role of infrastructural support in shaping the institutional environment for regional economic development has been substantiated. The key tasks for modernizing regional infrastructure are outlined. The necessity of developing adaptive management mechanisms to meet regional infrastructural challenges, taking into account their specific features, has been justified. The institutional basis of public governance for regional infrastructure development within a three-level strategic planning model has been defined. Target benchmarks serving as imperatives for developing public governance mechanisms of infrastructural support for regional economic development are presented. The tasks of regional infrastructure policy and approaches to their implementation have been identified. Conclusions. The development and implementation of public governance mechanisms for infrastructural support of regional economic development should be based on effective interaction between authorities at different levels. This approach would ensure the consideration of national, regional, and local interests, enable the fullest possible use of support from international institutions, and effectively engage the potential of territorial communities in the processes of regional infrastructure development. Keywords: Infrastructural support, public governance, regional economy, regional infrastructure, infrastructure sector. Formulas: 0, fig.: 0, tabl.: 0, bibl.: 10.
ТУРИСТИЧНА ГАЛУЗЬ УКРАЇНИ: ПЕРСПЕКТИВИ РЕВІТАЛІЗАЦІЇ В ПОВОЄННИЙ ПЕРІОД
АНОТАЦІЯ Вступ. Стаття досліджує перспективи відродження туристичної галузі України в повоєнний період. Проаналізувавши поточні виклики та можливості, у статті розглянули ключові фактори, що впливатимуть на відновлення сектору, включаючи реконструкцію інфраструктури, гарантування безпеки та ребрендинг міжнародного іміджу України. Дослідження звертається до успішних моделей відновлення туризму в постконфліктних країнах, оцінюючи їх адаптивність до українських реалій. Метою статті є дослідження розвитку внутрішнього туризму як основи для відродження галузі та підготовки до повернення іноземних туристів. Визначено пріоритетні напрями державної політики та ініціативи приватного сектору для стимулювання туристичного відновлення із акцентом на принципах сталого розвитку та можливостях цифрової трансформації. У висновках представлено стратегічну візію відбудови туристичного потенціалу України як важливого компонента загальної економічної ревіталізації та реабілітації національного іміджу в повоєнний період. Методи дослідження базуються на комплексному підході, що поєднує загальнонаукові методи. Основним є системний аналіз, спрямований на оцінку туристичної галузі як цілісної системи в умовах повоєнного відновлення. Він доповнюється системним аналізом міжнародного досвіду ревіталізації туризму в постконфліктних країнах та статистичними методами для аналізу динаміки ключових показників галузі. Результати. Дослідження виявило, що повоєнна ревіталізація туристичної галузі України потребує стратегічного переформатування на основі міжнародного досвіду. Ключовими результатами є обґрунтування необхідності переходу від масового туризму до нішевих моделей, таких як культурно-історичний, сільський та екологічний туризм з акцентом на безпеку та автентичність. Запропоновано механізми державно-приватного партнерства для відбудови інфраструктури, інтеграції цифрових технологій та розробки спеціальних програм лояльності для іноземних туристів. Ключові слова: туристична галузь, повоєнне відновлення, внутрішній туризм, сталий розвиток, інфраструктура, стратегії розвитку, туристичний брендинг. Формули: 0, рис.: 6 , табл.: 0 , бібл.: 2. Introduction. The article explores the prospects for the revival of Ukraine's tourism industry in the post-war period. Analyzing current challenges and opportunities, the article examines key factors that will influence the sector's recovery, including infrastructure reconstruction, security assurance, and the rebranding of Ukraine's international image. The study refers to successful models of tourism recovery in post-conflict countries, assessing their adaptability to Ukrainian realities. Purpose. The aim of the article is to explore the development of domestic tourism as a foundation for the industry's revival and preparation for the return of foreign tourists. Priority areas of state policy and private sector initiatives for stimulating tourism recovery are defined, with an emphasis on sustainable development principles and opportunities for digital transformation. The conclusions present a strategic vision for rebuilding Ukraine's tourism potential as an important component of overall economic revitalization and the rehabilitation of the national image in the post-war period. Research methods are based on a comprehensive approach combining general scientific methods. The primary method is systems analysis aimed at assessing the tourism industry as an integrated system under post-war recovery conditions. It is complemented by a systematic analysis of international experience in tourism revitalization in post-conflict countries and statistical methods for analyzing the dynamics of key industry indicators. Results. The study found that the post-war revitalization of Ukraine's tourism industry requires strategic reformation based on international experience. Key results include the rationale for transitioning from mass tourism to niche models, such as cultural-historical, rural, and ecological tourism, with a focus on safety and authenticity. Mechanisms for public-private partnership for infrastructure reconstruction, integration of digital technologies, and development of special loyalty programs for foreign tourists are proposed. It is emphasized that the success of recovery will depend on the synchronization of efforts by the government, business, and the public, particularly through the creation of clusters and promotion of the "Peaceful Ukraine" brand on international markets. Keywords: tourism industry, post-war recovery, domestic tourism, sustainable development, infrastructure, development strategies, tourism branding. Formulas: 0; fig.: 1; tab.: 0; bibl.: 16.
МАРКЕТИНГ У СИСТЕМІ ПУБЛІЧНОГО УПРАВЛІННЯ ТЕРИТОРІАЛЬНИМИ ГРОМАДАМИ: ПРОБЛЕМИ АДАПТАЦІЇ
Вступ. В умовах сучасних суспільно-економічних викликів маркетинг територій набуває дедалі більшого значення у розвитку територіальних громад. Він дає змогу адаптувати підходи до управління громадою з урахуванням зростаючих потреб місцевого населення, інтересів інвесторів, а також вимог до підвищення конкурентоспроможності територій. Маркетингові інструменти стають важливим компонентом у діяльності громад, оскільки сприяють зміцненню їхніх позицій на регіональному й міжнародному рівнях, дають можливість залучити інвестиції, підвищити привабливість для туристів і забезпечити сталий розвиток локального бізнесу. Реалізація ефективної маркетингової політики громади вимагає системного підходу, сучасних методів управління та комунікації. Мета статті – проаналізувати ефективність впровадження маркетингових технологій у розвитку громад, окреслити основні проблеми адаптації та реалізації маркетингової політики органами місцевого самоврядування, а також визначити ефективні шляхи їхнього подолання. Методи. Під час дослідження використовувались загальні методи наукового пізнання, аналізу та синтезу. Результати. Проведено дослідження сутності маркетингу територій в управлінні розвитком територіальних громад. Визначено комплекс маркетингових інструментів, що застосовуються органами місцевого самоврядування для підвищення конкурентоспроможності громади. Проаналізовано основні перепони, що ускладнюють імплементацію маркетингових технологій у місцевому самоврядуванні, бар’єри, які постають на шляху реалізації маркетингових практик на місцевому рівні. Розроблено пропозиції для підвищення ефективності реалізації маркетингу територій. Ключові слова: публічне управління, маркетинг територій, маркетингові інструменти, маркетингові дослідження, брендинг, ціноутворення, інвестиційна привабливість. Формули: 0, рис.: 0, табл.: 1, бібл.: 9. ABSTRACT Introduction. Under the conditions of contemporary socio-economic challenges, territorial marketing is gaining increasing importance in the development of local communities. It enables the adaptation of community management approaches to the growing needs of local residents, the interests of investors, and the requirements for enhancing territorial competitiveness. Marketing instruments have become an essential component of community activities, as they contribute to strengthening their positions at the regional and international levels, facilitate investment attraction, increase tourism appeal, and ensure the sustainable development of local businesses. The implementation of an effective community marketing policy requires a systematic approach, as well as modern management and communication methods. Purpose. The purpose of this article is to analyze the effectiveness of implementing marketing technologies in community development, to outline the main challenges in adapting and executing marketing policy by local self-government bodies, and to identify effective strategies for overcoming these challenges. Methods. The study employs general scientific methods of cognition, analysis, and synthesis. Results. The study explored the essence of place marketing in the management of territorial community development. A set of marketing tools used by local self-government bodies to enhance community competitiveness was identified. Key obstacles hindering the implementation of marketing technologies at the local level were analyzed, including barriers to the realization of marketing practices within local governance. Recommendations were developed to improve the effectiveness of place marketing implementation. Keywords: public administration, territorial marketing, marketing tools, marketing research, branding, pricing, investment attractiveness.
ВИКОРИСТАННЯ РЕГІОНАЛЬНОГО МАРКЕТИНГУ В ДІЯЛЬНОСТІ СТРАХОВИХ КОМПАНІЙ: УСПІШНІ ІНСТРУМЕНТИ ТА ПРАКТИКИ
Вступ. Підсилити і підтримати потенціал економіки для розвитку та відновлення в умовах безпекових викликів і загроз неможливо без використання інструментів страхового ринку. Його функціонування в умовах воєнного стану повинно адаптовуватися до потреб територій, її жителів, вимушено переміщених осіб, релокованого бізнесу, бізнесу, який перебуває в зоні, наближеній до активних бойових дій. У цій ситуації адаптивним інструментом для страхового бізнесу стає регіональний маркетинг. Він є ефективним інструментом для оптимізації бізнес-процесів, залучення нових клієнтів та підвищення конкурентоспроможності на ринку, підтримки цілісності відтворювальних процесів у регіонах. Мета дослідження лежить у площині відображення ролі регіонального маркетингу в діяльності страхових компаній, як універсального інструменту гармонізації інтересів суб’єктів та об’єктів страхування та оптимізації страхових програм в умовах сучасних викликів. Методи дослідження. Теоретичною та методологічною основою статті є фундаментальні положення сучасної економічної науки, праці вітчизняних та зарубіжних вчених і практиків. У рамках пропонованого дослідження використано системний, маркетинговий, інноваційний і процесний підходи. У процесі дослідження використовувалися методи системного, структурного та факторного аналізу. Результати. Ідентифіковано суть та складові функціонального механізму регіонального маркетингу в організації страхового бізнесу. Його представлено як сукупність управлінських та операційних процесів, спрямованих на оптимізацію взаємодії страхових компаній із цільовою аудиторією в межах конкретних географічних одиниць з урахуванням ризиків, споживчих преференцій та регуляторного середовища, що вимагає адаптованих стратегій для максимізації ефективності страхової діяльності. Доведено, що регіональний маркетинг є не просто інструментом географічної локалізації страхового бізнесу, а інструментом конкурентного позиціонування за рахунок адаптації продуктових пропозицій, оптимізації каналів дистрибуції, розробки комунікаційних стратегій шляхом створення та реалізації маркетингових комунікацій, що враховують економічні, культурні, соціальні й демографічні особливості регіону. Перспективи. Перспективи досліджень регіонального маркетингу в діяльності страхових компаній повинні лежати у площині аналізу демографічних змін та міграційних тенденцій, які мають враховувати страхові компанії для формування портфелю пропозицій, обґрунтування організаційно-наукових засад використання аналітики великих даних і штучного інтелекту для дослідження споживацьких поведінкових моделей на регіональному рівні з метою точної таргетизації рекламних кампаній та розробки персоналізованих продуктів. Relevance. Strengthening and maintaining the economic potential for development and recovery in the face of security challenges and threats is impossible without leveraging the instruments of the insurance market. Its functioning under martial law must adapt to the needs of specific territories and their inhabitants, taking into account the requirements of internally displaced persons, relocated businesses, and businesses operating in areas close to active hostilities. In this context, regional marketing emerges as an adaptive tool for the insurance business. It serves as an effective instrument for optimizing business processes, attracting new clients, enhancing market competitiveness, and supporting the integrity of reproductive processes within regions. The purpose of the study lies in highlighting the role of regional marketing in the activities of insurance companies as a universal instrument for harmonising the interests of the subjects and objects of insurance and for optimising insurance programmes under contemporary challenges. Methods. The theoretical and methodological foundation of this article encompasses fundamental provisions of contemporary economic science, as well as works by domestic and foreign scholars and practitioners. The research employs a systemic, marketing, innovative, and process-oriented approach. Methods of systemic, structural, and factor analysis were utilized during the research process. Results. The essence and constituent elements of the functional mechanism of regional marketing within the organization of insurance business have been identified. It is presented as a complex of managerial and operational processes aimed at optimizing the interaction of insurance companies with their target audience within specific geographical units, considering regional risks, consumer preferences, and the regulatory environment. This necessitates adapted strategies to maximize the effectiveness of insurance activities. It has been demonstrated that regional marketing is not merely a tool for the geographical localization of insurance business, but rather an instrument for competitive positioning through the adaptation of product offerings, optimization of distribution channels, and the development of communication strategies by creating and implementing marketing communications that account for the economic, cultural, social, and demographic characteristics of a given region. Prospects. Future research on regional marketing in the activities of insurance companies should focus on analyzing demographic shifts and migration trends that insurance companies must consider when forming their product portfolios. Furthermore, it should involve substantiating the organizational and scientific principles for utilizing big data analytics and artificial intelligence to study consumer behavioral models at the regional level, with the aim of precise targeting of advertising campaigns and the development of personalized products. Keywords: regional marketing, insurance business, insurance products, competitive positions, regional communication strategy. Formulas: 0; fig.: 1; tab.: 0; bibl.: 16.
ЦИФРОВА ІНКЛЮЗІЯ ТА ЦИФРОВІЗАЦІЯ ПУБЛІЧНОГО УПРАВЛІННЯ: ТЕЛЕМЕДИЦИНА
АНОТАЦІЯ Вступ. У представленій роботі розглянуто місце цифрової інклюзії та цифровізації публічного управління в межах розвитку телемедицини як інноваційного напряму в медичній сфері. Цифрова трансформація охорони здоров’я зумовлює необхідність гармонізації управлінських процесів і новітніх технологій задля забезпечення рівного доступу до медичних послуг. Актуальність теми обумовлена зростанням попиту на віддалене медичне обслуговування, розвитком штучного інтелекту, а також потребою у подоланні цифрової нерівності в суспільстві. Особливу увагу приділено аналізу функціональних можливостей телемедичних застосунків та визначенню конкурентних переваг їх використання для забезпечення інклюзивності та ефективного публічного адміністрування. Метою представленої роботи є формування підходу до гармонізації цифрової інклюзії та цифровізації публічного управління в медичній сфері. Методи. У дослідженні використано сукупність методів: системного аналізу, логічного узагальнення, SWOT- та PESTEL-аналізу, методів порівняння, графічного представлення даних і прикладного аналізу функціоналу цифрових інструментів. Такий підхід дав змогу виявити ключові фактори впливу на цифрову інклюзію в телемедицині та сформувати комплексний управлінський інструментарій. Результати. У статті охарактеризовано сучасні цифрові інструменти публічного управління в сфері охорони здоров’я, зокрема телемедичні платформи з елементами штучного інтелекту. Визначено цільові групи користувачів, серед яких — пацієнти, медичні заклади та органи влади. Розкрито переваги впровадження телемедицини у забезпеченні економічної інклюзивності, підвищенні доступності медичних послуг і вдосконаленні адміністративних процедур. Побудовано методологічну модель гармонізації цифрової інклюзії та цифровізації публічного управління. Висновки. Цифрова інклюзія та цифровізація публічного управління в медичній сфері є ключовими чинниками сталого соціально-економічного розвитку. Використання телемедицини як цифрового інструменту дозволяє не лише оптимізувати доступ до медичних послуг, а й забезпечити активне включення громадян у процеси цифрової трансформації. Представлений підхід сприяє формуванню інноваційної політики у сфері охорони здоров’я з урахуванням принципів сталості, доступності та технологічного прогресу. Ключові слова: цифрова економіка, публічне управління, сфера охорони здоров’я, інклюзивність, доступність, інноваційні технології. ABSTRACT Introduction. The presented paper examines the role of digital inclusion and the digitalization of public administration in the context of telemedicine as an innovative area within the healthcare sector. The digital transformation of healthcare necessitates the harmonization of management processes and advanced technologies to ensure equal access to medical services. The relevance of the study is driven by the growing demand for remote healthcare services, the development of artificial intelligence, and the need to bridge the digital divide in society. Particular attention is paid to analyzing the functionality of telemedicine applications and identifying their competitive advantages in ensuring inclusiveness and effective public administration. The purpose of this study is to develop an approach to harmonizing digital inclusion and the digitalization of public administration in the healthcare field. Methods. The research applies a set of methods, including systems analysis, logical generalization, SWOT and PESTEL analysis, comparative analysis, graphical data representation, and applied analysis of digital tools. This methodological framework enabled the identification of key factors influencing digital inclusion in telemedicine and the development of a comprehensive management toolkit. Results. The article describes modern digital tools of public administration in healthcare, particularly telemedicine platforms integrating artificial intelligence. Target user groups are identified, including patients, medical institutions, and public authorities. The advantages of telemedicine in promoting economic inclusion, improving the accessibility of medical services, and enhancing administrative processes are highlighted. A methodological model for harmonizing digital inclusion and digitalization of public administration is developed. Conclusions. Digital inclusion and the digitalization of public administration in healthcare are key factors for sustainable socio-economic development. Telemedicine, as a digital tool, not only optimizes access to healthcare but also ensures the active engagement of citizens in digital transformation processes. The proposed approach contributes to the development of innovative healthcare policies based on the principles of sustainability, accessibility, and technological progress. Key words: digital economy, public administration, healthcare, inclusiveness, accessibility, innovative technologies.
ТЕНДЕНЦІЇ РОЗВИТКУ СИСТЕМИ ЦИВІЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ В УМОВАХ ВІЙНИ
АНОТАЦІЯ Вступ. Забезпечення цивільного захисту населення є важливою складовою діяльності державних органів та територіальних громад, що вимагає належного рівня координації, співпраці і обміну ресурсами. В умовах децентралізації в Україні питання співпраці громад у сфері цивільного захисту набуває особливої актуальності, оскільки багато територіальних громад отримали більші повноваження та обов'язки, але водночас стикаються з різними викликами: недостатнім фінансуванням, обмеженими кадровими та інфраструктурними ресурсами, відмінностями у рівні підготовки персоналу та складнощами у впровадженні сучасних технологій. Аналіз стану співпраці територіальних громад у сфері цивільного захисту дає змогу оцінити, наскільки ефективно громади можуть реагувати на надзвичайні ситуації, запобігати їхньому виникненню та зменшувати потенційні ризики. Мета – розкриття сучасних тенденцій розвитку системи цивільного захисту населення територіальної громади в умовах війни. Методи дослідження. В процесі написання даної статті були використані такі методи: аналізу та синтезу, системний метод, логічний, діалектичний, метод узагальнення. Результати. Аналіз стану організації співпраці територіальних громад у сфері цивільного захисту населення України свідчить про значний потенціал, а також ряд викликів, які потребують вирішення. Протягом останніх років в Україні реалізовано кілька міжнародних проєктів, спрямованих на зміцнення спроможності громад у сфері цивільного захисту. Визначено, що стан організації співпраці територіальних громад у сфері цивільного захисту населення значно покращився завдяки низці проектів, спрямованих на створення та розвиток добровільних пожежних команд і загалом посилення цивільного захисту на місцевому рівні. Наведено основні напрями сучасних ініціатив, зокрема впровадження добровільних пожежних команд; навчання та підтримка місцевих рятувальників; матеріально-технічна підтримка; нормативне й правове вдосконалення; інформаційна і консультаційна підтримка. Виокремлено недоліки організації співпраці територіальних громад України у сфері цивільного захисту населення, зокрема нестача ресурсів та обладнання; обмеженість у кадрових ресурсах і кваліфікованих добровольцях; незадовільний рівень правового регулювання та чітких процедур; низький рівень координації між громадами і ДСНС; недостатня обізнаність і відсутність інформаційної підтримки; інфраструктурні та логістичні обмеження; недостатнє фінансування програм навчання та взаємодії з міжнародними партнерами. Перспективи. Напрацювання механізмів удосконалення співпраці територіальних громад у сфері цивільного захисту населення. Ключові слова: цивільний захист населення; співпраця; децентралізація; надзвичайна ситуація; територіальна громада; війна. ABSTRACT Introduction. Ensuring civil protection of the population is an important component of the activities of state bodies and territorial communities, which requires an appropriate level of coordination, cooperation and exchange of resources. In the context of decentralization in Ukraine, the issue of cooperation between communities in the field of civil protection becomes particularly relevant, since many territorial communities have received greater powers and responsibilities, but at the same time face various challenges: insufficient funding, limited human and infrastructure resources, differences in the level of personnel training and difficulties in implementing modern technologies. Analysis of the state of cooperation between territorial communities in the field of civil protection allows us to assess how effectively communities can respond to emergencies, prevent their occurrence and reduce potential risks. The purpose of the article is to reveal current trends in the development of the civil protection system of the territorial community in wartime. Research methods. In the process of writing this article, the following methods were used: analysis and synthesis, system method, logical, dialectical, generalization method. The results. Analysis of the state of cooperation between territorial communities in the field of civil protection of the population of Ukraine indicates significant potential, as well as a number of challenges that need to be addressed. In recent years, several international projects have been implemented in Ukraine aimed at strengthening the capacity of communities in the field of civil protection. It was determined that the state of cooperation between territorial communities in the field of civil protection of the population has significantly improved thanks to a number of projects aimed at the creation and development of voluntary fire brigades and generally strengthening civil protection at the local level. The main areas of modern initiatives are presented, in particular, the introduction of voluntary fire brigades; training and support for local rescuers; logistical support; regulatory and legal improvement; information and consulting support. The shortcomings of the organization of cooperation between territorial communities in Ukraine in the field of civil protection of the population are highlighted, in particular, the lack of resources and equipment; limited human resources and qualified volunteers; unsatisfactory level of legal regulation and clear procedures; low level of coordination between communities and the State Emergency Service; insufficient awareness and lack of information support; infrastructural and logistical limitations; insufficient funding for training programs and interaction with international partners. Prospects. Development of mechanisms for improving cooperation between territorial communities in the field of civil protection of the population. Key words: civil protection of the population; cooperation; decentralization; emergency; territorial community; war.
ІНКЛЮЗИВНІ ТЕРИТОРІАЛЬНІ ГРОМАДИ: ПОНЯТТЯ, ОЗНАКИ ТА ПІДХОДИ ДО ВИМІРЮВАННЯ РІВНЯ ЇХ ІНКЛЮЗИВНОСТІ
АНОТАЦІЯ Вступ. Сучасні територіальні громади України стикаються з численними викликами, пов’язаними з соціальною та економічною нерівністю, інфраструктурною і транспортною недосконалістю, що вимагає застосування нових підходів до управління їх функціонуванням і розвитком. Інклюзивність територіальних громад стає важливим чинником забезпечення соціальної згуртованості та рівності можливостей для всіх мешканців. Мета статті. Дослідити наукові підходи до тлумачення поняття «інклюзивна територіальна громада», визначити основні ознаки її інклюзивності, а також розробити систему показників для оцінювання рівня інклюзивності територіальних громад. Методи дослідження. У статті застосовано методи системного, порівняльного і статистичного аналізу, а також методи групування для систематизації ознак інклюзивності територіальних громад та індикаторів для визначення рівня їх інклюзивності. Результати. Запропоновано авторське визначення поняття «інклюзивна територіальна громада» та визначено ключові ознаки її інклюзивності, серед яких: фізична, економічна, цифрова, інформаційна інклюзивність, доступність публічних послуг, рівень громадської активності та соціальної згуртованості. Розроблено систему показників, які можуть використовуватися для оцінки рівня інклюзивності громад на основі офіційних статистичних даних. Висновки. Розвиток інклюзивних територіальних громад необхідний для формування інклюзивного суспільства, у якому кожен мешканець має рівні можливості. Подальші дослідження можуть бути спрямовані на розроблення методичних рекомендацій щодо оцінювання рівня інклюзивності громад, аналіз впливу цифрових технологій на інклюзію, а також вивчення механізмів відновлення територіальних громад після війни. Ключові слова: територіальна громада, інклюзивна територіальна громада, соціальна згуртованість, рівність можливостей, цифрова інклюзивність, публічні послуги, толерантність, соціальна інтеграція. ABSTRACT Introduction. Modern territorial communities in Ukraine face numerous challenges, including social and economic inequality, infrastructural deficiencies, and limited access to transportation. These challenges necessitate the adoption of innovative approaches to the management and development of local communities. The concept of inclusivity has emerged as a critical factor in promoting social cohesion and ensuring equal opportunities for all residents. Goal. This study aims to explore scholarly approaches to defining the concept of an inclusive territorial community, identify the key dimensions of its inclusivity, and develop a system of indicators for measuring the level of inclusivity in territorial communities. Methods. The research methodology includes systematic, comparative, and statistical analysis, as well as classification and grouping methods for structuring the characteristics of inclusive territorial communities and identifying relevant indicators for assessment. Results. The article presents an original definition of the concept of an inclusive territorial community and outlines its core characteristics: physical, economic, digital, and informational inclusivity; accessibility of public services; civic engagement; and social cohesion. A system of indicators is proposed, enabling the measurement of community inclusivity based on official statistical data and other reliable sources. Conclusions. The development of inclusive territorial communities is a prerequisite for building an inclusive society in which all residents have equal opportunities for participation and development. Future research should focus on the elaboration of methodological guidelines for assessing inclusivity, exploring the role of digital technologies in fostering inclusion, and studying mechanisms for the post-war recovery of territorial communities. Keywords: territorial community, inclusive territorial community, social cohesion, equal opportunities, digital inclusivity, public services, tolerance, social integration.
СТАТИСТИКО-АНАЛІТИЧНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ СИСТЕМИ УПРАВЛІННЯ ПЕРСОНАЛОМ ПІДПРИЄМСТВ ТА ОРГАНІЗАЦІЙ
АНОТАЦІЯ Вступ. Ефективне управління персоналом є ключовим чинником конкурентоспроможності підприємств та організацій, оскільки впливає на їх продуктивність, інноваційний розвиток та адаптивність до ринкових змін. Використання статистико-аналітичного забезпечення у системі управління персоналом дозволяє ухвалювати обґрунтовані управлінські рішення, підвищувати ефективність роботи персоналу та оптимізувати кадрову політику. Однак багато підприємств та організацій стикаються з труднощами у впровадженні таких методів через недостатню автоматизацію процесів збору даних, обмеженість аналітичних інструментів та відсутність єдиної методологічної бази. Мета і методи дослідження. Метою статті є визначення сутності та місця статистики й аналітики у системі менеджменту підприємств та організацій, обґрунтування теоретико-методичних засад використання статистико-аналітичних інструментів і систем для оптимізації кадрових процесів та розробка практичних рекомендацій щодо вдосконалення статистико-аналітичного забезпечення управління персоналом. У дослідженні застосовано загальнонаукові та спеціальні методи, зокрема аналіз і синтез, наукову абстракцію, системний аналіз, порівняльний аналіз, узагальнення, а також методи синтезу, індукції та дедукції для комплексної оцінки статистико-аналітичного забезпечення управління персоналом та формулювання рекомендацій щодо його вдосконалення. Результати. У статті розглянуто концепцію управління персоналом та його роль у загальній системі менеджменту підприємств та організацій. Акцентовано увагу на зростаючій ролі статистико-аналітичного забезпечення управління персоналом, обґрунтовано доцільність і наголошено на важливості використання НR статистики та аналітики для підвищення ефективності діяльності підприємств та організацій. Визначено роль та деталізовано основні напрями застосування статистичних та аналітичних інструментів у кадровому менеджменті. Виявлено та охарактеризовано основні проблеми, що виникають при інтеграції статистики та аналітики у систему управління персоналом. Обґрунтовано напрями вдосконалення процесу управління персоналом на основі сучасних статистичних та аналітичних методів. Висновки. Впровадження статистико-аналітичного забезпечення дозволяє суттєво покращити ефективність управління персоналом завдяки об’єктивному моніторингу кадрових процесів, підвищенню точності прогнозування змін у структурі персоналу та оптимізації процесу ухвалення рішень. Для успішної інтеграції аналітичних методів у кадрову політику підприємств та організацій необхідна автоматизація збору та аналізу статистичних даних, підготовка фахівців із відповідними компетенціями та розробка методологічних основ для ефективного використання HR-аналітики. Ключові слова: управління персоналом, кадровий менеджмент, HR менеджер, статистика, аналітика, статистичний аналіз, статистичні дані, HR-аналітика, кадрова статистика. ABSTRACT Introduction. Effective personnel management is a key factor in the competitiveness of enterprises and organizations, as it affects their productivity, innovative development and adaptability to market changes. The use of statistical and analytical support in the personnel management system allows for making informed management decisions, increasing the efficiency of personnel work and optimizing personnel policy. However, many enterprises and organizations face difficulties in implementing such methods due to insufficient automation of data collection processes, limited analytical tools and the lack of a single methodological base. Research purpose and methods. The purpose of the article is to determine the essence and place of statistics and analytics in the management system of enterprises and organizations, to substantiate the theoretical and methodological principles of using statistical and analytical tools and systems to optimize personnel processes and to develop practical recommendations for improving the statistical and analytical support of personnel management. The study uses general scientific and special methods, in particular analysis and synthesis, scientific abstraction, system analysis, comparative analysis, generalization, as well as methods of synthesis, induction and deduction for a comprehensive assessment of the statistical and analytical support of personnel management and the formulation of recommendations for its improvement. Results. The article considers the concept of personnel management and its role in the general management system of enterprises and organizations. The focus is on the growing role of statistical and analytical support of personnel management, its feasibility is substantiated and the importance of using HR statistics and analytics to increase the efficiency of enterprises and organizations. The role and main directions of application of statistical and analytical tools in personnel management are defined and detailed. The main problems that arise when integrating statistics and analytics into the personnel management system are identified and characterized. The directions for improving the personnel management process based on modern statistical and analytical methods are substantiated. Conclusions. The implementation of statistical and analytical support allows to significantly improve the efficiency of personnel management due to objective monitoring of personnel processes, increasing the accuracy of forecasting changes in the personnel structure and optimizing the decision-making process. For the successful integration of analytical methods into the personnel policy of enterprises and organizations, it is necessary to automate the collection and analysis of statistical data, train specialists with appropriate competencies and develop methodological foundations for the effective use of HR analytics. Keywords: personnel management, HR manager, statistics, analytics, statistical analysis, statistical data, HR analytics, personnel statistics.
DIGITAL HR: РЕВОЛЮЦІЯ В УПРАВЛІННІ ПЕРСОНАЛОМ В ЕПОХУ ЦИФРОВИХ ТЕХНОЛОГІЙ
АНОТАЦІЯ Вступ. Революція в управлінні людськими ресурсами в цифрову епоху безумовно зумовлена ключовими факторами, які представляють собою суттєву зміну підходу до управління людськими ресурсами в сучасному світі. У ХХІ столітті розвиток цифрових технологій створює нові можливості для автоматизації, оптимізації та трансформації HR-процесів, а в довгостроковій перспективі дозволяють компаніям досягати вищого рівня ефективності та інноваційності. Безперервний технологічний розвиток та діджиталізація бізнесу все більше створюють потребу в більш ефективних, гнучких та інноваційних практиках управління персоналом. Сучасні виклики глобалізації, перехід від індустріальної економіки до мережевої цифрової економіки, нові швидкості, мобільність і прозорість бізнесу вимагають переосмислення бізнес-парадигми. Цифрова революція, що триває, вимагає трансформації традиційних компаній у технологічні. Бізнес-правила змінюються, щоб забезпечити успіх у швидкоплинній цифровій епосі. Однак досі бракує глибоких досліджень щодо інтеграції цифрових технологій в HR-процеси та визначення основних складових цифрового HR. Тому питання, обрані для аналізу, є надзвичайно важливими. Мета. На основі систематизації наукових поглядів виокремити головні виклики впливу цифрових технологій на сучасні практики управління персоналом, висвітленні ключових тенденцій Digital HR, а також визначенні інструментів цифрової HR-революції для оптимізації HR-процесів; окреслити основні компоненти Digital HR; охарактеризувати основні HR-функції в системі цифрових технологій управління персоналом. Методи. Для реалізації визначеної мети застосовано комплекс загальнонаукових методів пізнання, інструментальний, інституційний, графічний тощо. Результати. Встановлено, що цифрові технології в HR допомагають автоматизувати рутинні завдання, зменшити помилки, підвищити ефективність і зручність процесів для співробітників і HR-спеціалістів. Вони можуть зібрати більше даних, зробити процеси прозорими, швидкими та об’єктивними, що є основою для прийняття більш обґрунтованих і стратегічних рішень. У результаті організація підтримує конкурентні переваги, підвищуючи якість управління персоналом та взаємодію з працівниками. Висновки. Отримані результати дозволяють оптимізувати традиційні процеси, а також створюють нові можливості для інтеграції стратегічного управління персоналом із загальною бізнес-стратегією компанії, зокрема, визначення цифрових технологій в контексті культури організації, що може бути напрямком подальших досліджень. Ключові слова: цифровізація, цифрові технології, HR-революція, HR-процеси, компоненти Digital HR, HR-функції. ABSTRACT Introduction. The revolution in human resource management in the digital era is undoubtedly driven by key factors that represent a significant change in the approach to human resource management in the modern world. Continuous technological development and digitalization of business are increasingly creating the need for more efficient, flexible and innovative HR practices. The current challenges of globalization, the transition from an industrial economy to a networked digital economy, new speeds, mobility and transparency of business require a rethinking of the business paradigm. The ongoing digital revolution requires the transformation of traditional companies into technology companies. Business rules are changing to ensure success in the fast-paced digital age. However, there is still a lack of in-depth research on the integration of digital technologies into HR processes and the definition of the main components of digital HR. Therefore, the questions selected for analysis are extremely important. Goal. To achieve this goal, a set of general scientific methods of cognition was applied, which ensured the consistency and logical consistency of the conclusions drawn. Methods. To achieve this goal, a set of general scientific methods of cognition, including instrumental, institutional, graphic, were used. Results. It has been established that digital technologies in HR help automate routine tasks, reduce errors, and increase the efficiency and convenience of processes for employees and HR professionals. They can collect more data, make processes transparent, fast, and objective, which is the basis for making more informed and strategic decisions. As a result, the organization maintains its competitive of HR management and employee engagement. Conclusions. The findings allow us to optimize traditional processes and create new opportunities for integrating strategic HR management with the company's overall business strategy, in particular, defining digital technologies in the context of the organization's culture, which may be an area for further research. Key words: digitalization, digital technologies, HR revolution, HR processes, Digital HR components, HR functions.
БАЛАНС РОБОЧОЇ СИЛИ ЯК ІНСТРУМЕНТ УПРАВЛІННЯ ПЕРСОНАЛОМ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ
АНОТАЦІЯ Вступ. Загострення проблеми забезпечення національної економіки робочою силою викликане в основному скороченням природного приросту населення у віці 15 – 70 років, масштабною еміграцією осіб працездатного віку після повномасштабного вторгнення росії в Україну, що зумовило брак робочої і особливо кваліфікованих кадрів. Сучасні проблеми відтворення робочої сили мають не тільки загальнонаціональний характер, але й регіональний і локальний. Сьогодні, видається найбільш доцільним дослідження згаданих проблем проводити на рівні територіальних громад. Необхідно визнати, що особливої уваги заслуговують сільські і селищні територіальні громади. Правда і серед цих громад є громади трудонадлишкові і трудодефіцитні, що вимагає окремих досліджень. Проведена в Україні територіальна децентралізація, новий адміністративно-територіальний устрій вимагає нових методологічних підходів щодо вивчення сучасних проблем відтворення робочої сили на регіональному і локальному рівнях. Ці проблеми особливо актуалізуються, оскільки матимуть істотний вплив на забезпечення робочою силою повоєнної відбудови України. Мета дослідження полягає у з’ясуванні сучасних проблем формування пропозиції і попиту на робочу силу на регіональному і локальному рівнях, а також розробці методичних підходів щодо розробки регіонального балансу робочої сили. Результати. Сьогодні формування робочої сили в Україні проходить в умовах воєнного часу, негативних демографічних процесів, інтенсивної зовнішньої міграції населення, особливо жіночої статі, мобілізації до лав ЗСУ осіб активного працездатного віку. Серед емігрантів, що вимушено покинули Україну, а також серед мобілізованих до лав ЗСУ переважну більшість складають кваліфіковані робітники і спеціалісти, що істотно погіршило кваліфікаційну структуру персоналу і особливо підприємств виробничої сфери та критичної інфраструктури. Негативні суспільні процеси, що проходили в Україні в другому десятиріччі ХХІ століття перешкодили налагодженню процесів перепису населення, що в свою чергу погіршило інформаційну базу для розрахунку пропозиції робочої сили та оцінки її використання. Територіальна децентралізація проведена в Україні в 2015 – 16 рр. змінила адміністративно-територіальний устрій визначивши, що первинною ланкою адміністративної структури є територіальна громада. Тому дослідження демографічних проблем і проблем ринку праці, сьогодні доцільно починати з територіальних громад, тим більше що їх статистична інформація про населення,його зайнятість сьогодні є найбільш репрезентативною. Стратегічні плани, які розробляють в кожній територіальній громаді мають ґрунтуватися на достовірних демографічних показниках на певну дату, а прогнозні показники враховували динаміку їх зміни принаймні на найближчий 5 річний термін. В тексті розглядаються методичні підходи щодо розробки регіональних і локальних балансів робочої сили тобто балансів на рівні області і територіальних громад. Такі баланси можуть бути використані як інструменти управління персоналом в умовах дефіциту робочої сили або її надлишку. Перспективи. У контексті повоєнного відновлення України постають численні виклики у сфері трудозабезпечення, що потребують системного наукового осмислення та впровадження ефективних управлінських рішень. З огляду на це, перспективними напрямами подальших досліджень є: скорочення природного і міграційного приросту робочої сили, дефіцит персоналу і кваліфікованих кадрів, що зумовлять проблеми відновлення економіки в повоєнний час актуалізують необхідність наукових досліджень і розробки дієвих методів та інструментів розв’язання проблем трудозабезпечення; серед методів розв’язання зазначених проблем визначальними є економічні, а серед них планування і балансування розвитку; формування звітних і прогнозних балансів робочої сили нами розглядається як інструменти оперативного управління формуванням та використанням персоналу; для стратегічного планування і оперативного управління необхідно, щоб Державна служба статистики України публікувала дані щодо демографічного і соціально-економічного розвитку територіальних громад; на інтернет-сайтах територіальних громад необхідно щорічно публікувати дані щодо їх соціально-економічного і демографічного розвитку. Ключові слова: демографічна ситуація, робоча сила, баланс робочої сили, територіальна громада. ABSTRACT Introduction. The aggravation of the problem of providing the national economy with labor force is mainly caused by the reduction of natural population growth in the age group of 15-70 years, large-scale emigration of able-bodied persons after the full-scale Russian invasion of Ukraine, which led to a shortage of labor, especially skilled personnel. Modern problems of labor force reproduction have not only a national character, but also a regional and local one. Today, it seems most appropriate to conduct research on these problems at the level of territorial communities. It must be recognized that rural and settlement territorial communities deserve special attention. However, even among these communities, there are labor-surplus and labor-deficit ones, which requires separate studies. The territorial decentralization carried out in Ukraine, the new administrative-territorial structure requires new methodological approaches to studying modern problems of labor force reproduction at the regional and local levels. These problems are particularly relevant as they will have a significant impact on providing labor for the post-war reconstruction of Ukraine. The purpose of the study is to clarify the current problems of forming the supply and demand for labor at the regional and local levels, as well as to develop methodological approaches to the development of a regional labor force balance. Results.Today, the formation of the labor force in Ukraine takes place in the conditions of wartime, negative demographic processes, intensive external migration of the population, especially women, mobilization into the ranks of the Armed Forces of Ukraine of persons of active working age. Among the emigrants who were forced to leave Ukraine, as well as among those mobilized into the ranks of the Armed Forces of Ukraine, the vast majority are skilled workers and specialists, which significantly worsened the qualification structure of personnel, especially in the production sector and critical infrastructure enterprises. The negative social processes that took place in Ukraine in the second decade of the 21st century hindered the establishment of population census processes, which in turn worsened the information base for calculating the labor supply and assessing its use. The territorial decentralization carried out in Ukraine in 2015-16 changed the administrative-territorial structure, determining that the primary link of the administrative structure is the territorial community. Therefore, research on demographic problems and labor market problems should begin with territorial communities, especially since their statistical information on the population and its employment is currently the most representative. Strategic plans developed in each territorial community must be based on reliable demographic indicators as of a certain date, and forecast indicators must take into account the dynamics of their change for at least the next 5-year period. The text discusses methodological approaches to the development of regional and local labor force balances, i.e., balances at the level of the region and territorial communities. Such balances can be used as personnel management tools in conditions of labor shortage or surplus. Prospects. In the context of Ukraine’s post-war recovery, numerous challenges emerge in the field of labor provision, requiring systematic scientific reflection and the implementation of effective managerial decisions. In this regard, the following areas are considered promising directions for further research: the reduction of natural and migration growth of the labor force, the shortage of personnel and skilled workers, which will cause problems for the economic recovery in the post-war period, highlight the need for scientific research and the development of effective methods and tools for solving labor supply problems; among the methods of solving these problems, economic ones are decisive, and among them, planning and balancing of development; the formation of reporting and forecast labor force balances is considered by us as tools for operational management of the formation and use of personnel; for strategic planning and operational management, it is necessary that the State Statistics Service of Ukraine publish data on the demographic and socio-economic development of territorial communities; the websites of territorial communities should annually publish data on their socio-economic and demographic development. Keywords: demographic situation, labor force, labor force balance, territorial community.
АУДИТ ПЕРСОНАЛУ ТА HR-АНАЛІТИКА ЯК ІНСТРУМЕНТИ ЕФЕКТИВНОГО УПРАВЛІННЯ ПЕРСОНАЛОМ ОРГАНІЗАЦІЇ
АНОТАЦІЯ Вступ. У статті розглянуто особливості та взаємозв’язок між аудитом персоналу та HR-аналітикою як ключовими інструментами ефективного управління людськими ресурсами у сучасних організаціях. Обґрунтовано необхідність інтеграції цих інструментів для підвищення ефективності кадрового менеджменту та адаптивності організацій до викликів динамічного бізнес-середовища. Висвітлено актуальність поєднання аудиту персоналу та HR-аналітики з метою формування стійкої, гнучкої та результативної системи управління персоналом, здатної оперативно реагувати на зміни внутрішнього і зовнішнього середовища. Основний зміст. У статті визначено сутність аудиту персоналу, його основні етапи, завдання та методи, спрямовані на оцінку ефективності системи управління персоналом, виявлення проблемних зон та розробку рекомендацій щодо їх усунення. Детально проаналізовано HR-аналітику як інноваційний інструмент, що ґрунтується на аналізі даних про персонал для прийняття обґрунтованих управлінських рішень, прогнозування кадрових процесів і розробки стратегій розвитку людського капіталу. Проведено порівняльний аналіз аудиту персоналу та HR-аналітики, в якому окреслено їхні спільні риси, відмінності та можливості ефективного поєднання. Особливу увагу приділено практичному значенню інтеграції аудиту персоналу та HR-аналітики. Доведено, що використання цих інструментів у комплексі дозволяє організаціям не лише здійснювати об’єктивну оцінку стану системи управління персоналом, але й формувати прогнози, які сприяють прийняттю стратегічно виважених рішень. Інтеграція аудиту та HR-аналітики сприяє виявленню факторів, що впливають на рівень мотивації, плинність кадрів, задоволеність працівників, а також допомагає розробляти ефективні заходи щодо оптимізації кадрової політики та підвищення продуктивності праці. Зазначено, що поєднання цих підходів дозволяє забезпечити високий рівень прозорості процесів управління персоналом, знизити ризики, пов’язані з недоліками в кадровій політиці, та підвищити адаптивність організацій до нових умов діяльності. Наукова новизна дослідження полягає у комплексному підході до аналізу ролі аудиту персоналу та HR-аналітики як взаємодоповнюючих інструментів стратегічного управління людськими ресурсами. Практичне значення отриманих результатів полягає у можливості їх використання для розробки ефективної кадрової стратегії, спрямованої на забезпечення конкурентоспроможності організацій та досягнення їхніх довгострокових цілей. Мета. Обґрунтувати переваги інтеграції аудиту персоналу та HR-аналітики для створення адаптивної та ефективної системи управління людським капіталом. Ключові слова: аудит персоналу, HR-аналітика, управління персоналом, людський капітал, кадровий менеджмент. ABSTRACT Introduction. The article examines the features and relationship between personnel audit and HR analytics as key tools for effective human resource management in modern organizations. The need to integrate these tools to increase the effectiveness of personnel management and the adaptability of organizations to the challenges of a dynamic business environment is substantiated. The relevance of combining personnel audit and HR analytics is highlighted in order to form a sustainable, flexible and effective personnel management system capable of responding promptly to changes in the internal and external environment. Main content. The article defines the essence of personnel audit, its main stages, tasks and methods aimed at assessing the effectiveness of the personnel management system, identifying problem areas and developing recommendations for their elimination. HR analytics is analyzed in detail as an innovative tool based on the analysis of personnel data for making informed management decisions, forecasting personnel processes and developing human capital development strategies. A comparative analysis of personnel audit and HR analytics was conducted, outlining their common features, differences, and opportunities for effective combination. Particular attention is paid to the practical significance of integrating personnel audit and HR analytics. It is proven that the use of these tools in combination allows organizations not only to carry out an objective assessment of the state of the personnel management system, but also to form forecasts that contribute to the adoption of strategically balanced decisions. The integration of audit and HR analytics helps to identify factors that affect the level of motivation, staff turnover, employee satisfaction, and also helps to develop effective measures to optimize personnel policy and increase labor productivity. It is noted that the combination of these approaches allows to ensure a high level of transparency of personnel management processes, reduce risks associated with shortcomings in personnel policy, and increase the adaptability of organizations to new operating conditions. The scientific novelty of the study lies in the integrated approach to the analysis of the role of personnel audit and HR analytics as complementary tools of strategic human resources management. The practical significance of the results obtained lies in the possibility of their use for the development of an effective personnel strategy aimed at ensuring the competitiveness of organizations and achieving their long-term goals. Purpose. To substantiate the advantages of integrating personnel audit and HR analytics to create an adaptive and effective human capital management system. Keywords: personnel audit, HR analytics, personnel management, human capital, personnel management.
СТРАТЕГІЧНЕ ПАРТНЕРСТВО У СФЕРІ ОСВІТНІХ ПОСЛУГ: НОВІ ВИМІРИ ВЗАЄМОДІЇ
АНОТАЦІЯ Вступ. Стратегічне партнерство у сфері освітніх послуг набуває особливої актуальності в контексті глобалізації, технологічних та інноваційних змін, зокрема у процесах післявоєнного відновлення і потреби в адаптивних системах освіти. Сучасні виклики, такі як стрімкий розвиток диджиталізації, зміни на ринку праці та глобальні соціально-економічні трансформації, вимагають від закладів освіти нових підходів до вибудови не лише взаємовідносин, взаємодії та співпраці, а й стратегічного партнерства з бізнес-структурами та державними і міжнародними інституціями. Створення стратегічних партнерств між закладами освіти та науки, бізнесом, державними органами і міжнародними організаціями сприятиме забезпеченню інтеграції ресурсів, знань та інновацій, що, своєю чергою, впливатиме на якість освітніх послуг, їх відповідність вимогам сучасного суспільства та національну безпеку. Мета. Дослідження сучасних підходів та оцінювання нових вимірів взаємодії між різними учасниками стратегічного партнерства у сфері освітніх послуг. Методи. Наукові методи дослідження: аналіз літературних джерел та аналітичних звітів із досліджуваної проблематики, успішних практик державно-приватного і стратегічного партнерства «наука – бізнес – освіта» для формування ефективних стратегій учасників таких партнерств і їх адаптації до українських умов; порівняння та узагальнення – для здійснення понятійного аналізу та структуризація форм і рівнів взаємодії між суб’єктами: від пошуку партнерів до стратегічного партнерства; системний підхід, що передбачає розробку критеріїв і методів для оцінювання результативності стратегічних партнерств у сфері освіти й узгодження інтересів та цілей сторін у досягненні взаємовигідних результатів, зокрема отриманні вигод закладів освіти/науки, держави та бізнес-організацій від реалізації стратегічного партнерства. Результати. У статті проаналізовано різні підходи до тлумачення понять «стратегічне партнерство», «партнерство», «взаємовідносини», «співпраця», «кооперація», «взаємодія», які можуть різнитися залежно від суб’єктного складу та сфери застосування. Враховуючи це, розроблено графічну модель розвитку міжорганізаційних зв’язків від етапу вибору потенційного партнера до вибудови з ним партнерських взаємовідносин, а у подальшому − стратегічного партнерства. Доведено, що вибудова взаємовідносин є складним процесом, який не має чітко визначеного часового виміру, і такі взаємовідносини можуть починатися з разової взаємодії і за наявності сприятливого досвіду з обох сторін поступово перетворюватися на партнерські. У цьому контексті стратегічне партнерство виникає у разі збігу стратегічних інтересів у конкретних сферах взаємовідносин партнерів, при цьому динамізм стратегічного партнерства залежить від наявних стратегічних ресурсів суб’єктів. Вибудова стратегічного партнерства у сфері освіти ґрунтується на принципах узгодження стратегічних цілей, бачення та отримання взаємовигоди у довгостроковій перспективі ключових учасників: закладів освіти/науки («Освіта/Наука»), бізнес-структур («Бізнес») і державних інституцій. При цьому вибудова і посилення стратегічного партнерства між зазначеними учасниками передбачає отримання певних стратегічних вигод, і не лише фінансових. Висновки. Поняття «партнерство» має мультидисциплінарний характер, з варіативними тлумаченнями, що залежать від суб’єктного складу та сфери застосування. Стратегічне партнерство означає формування взаємин між організаціями для досягнення спільних стратегічних цілей через інтеграцію ресурсів, знань і технологій, що забезпечує сталий розвиток та отримання взаємних вигод. Взаємодія і взаємовідносини між учасниками стратегічного партнерства є складним і тривалим процесом, у підґрунті якого є довіра, спільні інтереси та координація дій для досягнення спільних цілей, що може передбачати еволюцію від разових контактів до глибоких, тривалих партнерських відносин. Основні принципи, які регулюють стратегічне партнерство у сфері освітніх послуг, охоплюють взаємовигоду, комунікацію, етичність та доброчесність у відносинах між партнерами, включаючи залучення нових моделей співпраці з бізнесом та державними установами, що є важливими для успішного розвитку і сталості партнерств. Отже, реалізація стратегічних партнерств може позитивно впливати на економічний розвиток, підвищуючи якість освітніх послуг та конкурентоспроможність країни, особливо в умовах післявоєнного відновлення, що підкреслює важливість системного та стратегічного підходу до формування партнерських відносин у сфері освіти відповідно до сучасних вимог та викликів. Ключові слова: взаємовідносини, взаємодія, співпраця, кооперація, партнерство, стратегічне партнерство, розвиток, вигоди, сфера освіти. ABSTRACT Introduction. Strategic partnerships in the field of educational services are becoming particularly relevant in the context of globalization, technological and innovative changes, especially in the processes of post-war recovery and the need for adaptive education systems. Modern challenges, such as the rapid development of digitalization, changes in the labor market, and global socio-economic transformations, require educational institutions to adopt new approaches not only to building relationships, interactions, and cooperation but also to establishing strategic partnerships with business structures, as well as state and international institutions. The creation of strategic partnerships between educational and research institutions, business, governmental bodies, and international organizations will facilitate the integration of resources, knowledge, and innovations, which in turn will impact the quality of educational services, their compliance with the demands of modern society, and national security. Goal. Research of Modern Approaches and Evaluation of New Dimensions of Interaction Among Various Participants in Strategic Partnerships in the Field of Educational Services. Methods. Scientific Research Methods: Analyzing literary sources and analytical reports related to the research problem, as well as successful practices of public-private and strategic partnerships in the “science – business – education” nexus, to formulate effective strategies for the participants in such partnerships and adapt them to the Ukrainian context; comparison and generalization for conceptual analysis and structuring of forms and levels of interaction among subjects, from partner search to strategic partnership; a systemic approach that involves developing criteria and methods for evaluating the effectiveness of strategic partnerships in the field of education and aligning the interests and goals of the parties to achieve mutually beneficial outcomes, particularly ensuring advantages for educational/research institutions, the state, and business organizations from the implementation of strategic partnerships. Results. The article analyzes various approaches to interpreting the concepts of “strategic partnership”, “partnership”, “relationships”, “cooperation”, “collaboration”, and “interaction”, which may vary depending on the composition of participants and the field of application. In light of this, a graphical model has been developed to illustrate the evolution of interorganizational relationships from the stage of selecting a potential partner to building partnership relations and subsequently to strategic partnership. It is demonstrated that building relationships is a complex process that does not have a clearly defined time frame, and such relationships may begin with one-time interactions and gradually transform into partnerships, provided there is a favorable experience on both sides. In this context, strategic partnership arises when there is a convergence of strategic interests in specific areas of the partners' relationships, while the dynamism of strategic partnership depends on the available strategic resources of the participants. The establishment of strategic partnerships in the field of education is based on the principles of aligning strategic goals, visions, and achieving mutual benefits in the long term among key participants: educational and research institutions (“Education/Science”), business structures (“Business”), and government institutions (“State”). At the same time, the establishment and strengthening of strategic partnerships among these participants implies the realization of certain strategic benefits, not only financial. Conclusions. The concept of “partnership” has a multidisciplinary nature, with various interpretations that depend on the composition of participants and the field of application. Strategic partnership refers to the establishment of relationships between organizations aimed at achieving common strategic goals through the integration of resources, knowledge, and technologies, which ensures sustainable development and mutual benefits. The interaction and relationships among participants in a strategic partnership constitute a complex and long-term process, underpinned by trust, shared interests, and coordinated actions towards achieving common objectives, which may involve an evolution from one-time contacts to deep, lasting partnerships. The main principles governing strategic partnerships in the field of educational services include mutual benefit, communication, ethics, and integrity in relations between partners, as well as the involvement of new models of collaboration with businesses and government institutions, all of which are essential for the successful development and sustainability of partnerships. Therefore, the implementation of strategic partnerships can have a positive impact on economic development by enhancing the quality of educational services and the competitiveness of the country, especially in the context of post-war recovery, which underscores the importance of a systematic and strategic approach to forming partnership relations in the field of education in accordance with modern demands and challenges. Keywords: relationships, interaction, cooperation, collaboration, partnership, strategic partnership, development, benefits, education sector.
УДОСКОНАЛЕННЯ СТРАТЕГІЇ Й ОПЕРАЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ВІТЧИЗНЯНИХ ПІДПРИЄМСТВ НА ЗАСАДАХ БЕНЧМАРКІНГУ: ОБҐРУНТУВАННЯ ІНСТРУМЕНТАРІЮ
АНОТАЦІЯ Вступ. Ця стаття присвячена удосконаленню стратегії й операційної діяльності вітчизняних підприємств на засадах бенчмаркінгу та обґрунтуванню ефективного інструментарію для застосування цього методу. Мета. Дослідження та обґрунтування ефективного інструментарію для застосування бенчмаркінгу в процесі вдосконалення стратегії та операційної діяльності українських підприємств. Для досягнення цієї мети сформульовано такі завдання: оцінити сучасні підходи до використання бенчмаркінгу як інструменту підвищення конкурентоспроможності та адаптивності підприємств; визначити специфіку та обмеження, з якими стикаються українські компанії при впровадженні бенчмаркінгу; розробити рекомендації щодо адаптації бенчмаркінгу до умов українського ринку, враховуючи сучасні економічні та соціальні виклики; запропонувати інструменти, які можуть сприяти вдосконаленню операційної діяльності та оптимізації бізнес-процесів за допомогою бенчмаркінгу. Методи дослідження. Використано методи системного та структурного аналізу, а також метод узагальнення. Результати. Дослідження показало, що впровадження бенчмаркінгу в українських організаціях має низку переваг, серед яких можливість об’єктивно оцінити свої процеси, встановити реалістичні цілі для вдосконалення та залучити працівників до постійного поліпшення. В загальному можна стверджувати, що бенчмаркінг сприяє розвитку культури постійного вдосконалення. Коли підприємства активно порівнюють себе з конкурентами та постійно шукають можливості для поліпшення, це стимулює інновації і підвищує ефективність на всіх рівнях організації. В статті досліджено та виокремлено сучасні підходи до використання бенчмаркінгу як інструменту підвищення конкурентоспроможності та адаптивності підприємств. За результатами дослідження специфіки впровадження бенчмаркінгу в українських компаніях виділені основні обмеження та виклики даного процесу, а також подані рекомендації щодо адаптації бенчмаркінгу в Україні. Бенчмаркінг визначено важливим інноваційним методом, із досить широким та різноманітним інструментарієм для удосконалення стратегії й операційної діяльності вітчизняних підприємств, підвищення ефективності менеджменту в умовах сучасних викликів. Нами подана детальна характеристика та обґрунтування інструментів бенчмаркінгу, які варто використовувати вітчизняним підприємствам при формуванні стратегії діяльності та при провадженні поточної діяльності. А саме: SWOT-аналіз; збалансована система показників (Balanced Scorecard); процесне картування (Process Mapping); програмне забезпечення для аналізу даних (Data Analytics Software); міжнародні стандарти та сертифікації; конкурентний аналіз; внутрішні опитування та зворотній зв'язок; партнерські програми та обмін досвідом. Висновки. Основні положення наукової статті сприятимуть ефективному застосуванню бенчмаркінгу для удосконалення стратегії й операційної діяльності вітчизняних підприємств. Ключові слова: бенчмаркінг, розвиток, стратегія, операційна діяльність, метод, інструментарій. Abstract Introduction. This article is dedicated to the improvement of strategy and operational activities of domestic enterprises based on benchmarking, as well as the justification of effective tools for applying this method. Goal. The aim is to study and justify effective tools for applying benchmarking in the process of improving the strategy and operational activities of Ukrainian enterprises. To achieve this goal, the following tasks have been formulated: to assess modern approaches to using benchmarking as a tool to enhance the competitiveness and adaptability of enterprises; to identify the specifics and limitations that Ukrainian companies face when implementing benchmarking; to develop recommendations for adapting benchmarking to the conditions of the Ukrainian market, considering current economic and social challenges; to propose tools that can contribute to improving operational activities and optimizing business processes through benchmarking. Research methods. The methods of systematic and structural analysis, as well as the method of generalization, were used. The results. The research showed that implementing benchmarking in Ukrainian organizations has several advantages, including the ability to objectively assess their processes, set realistic goals for improvement, and engage employees in continuous improvement. In general, it can be stated that benchmarking contributes to the development of a culture of continuous improvement. When enterprises actively compare themselves to competitors and constantly seek opportunities for improvement, this stimulates innovation and increases efficiency at all levels of the organization. The article examines and highlights modern approaches to using benchmarking as a tool to enhance the competitiveness and adaptability of enterprises. Based on the study of the specifics of implementing benchmarking in Ukrainian companies, the main limitations and challenges of this process are identified, and recommendations for adapting benchmarking in Ukraine are provided. Benchmarking is identified as an important innovative method, with a wide and diverse toolkit for improving strategy and operational activities of domestic enterprises, as well as enhancing management efficiency in the face of modern challenges. A detailed description and justification of benchmarking tools are provided, which should be used by domestic enterprises when forming their activity strategy and carrying out current operations. These tools include: SWOT analysis; Balanced Scorecard; Process Mapping; Data Analytics Software; international standards and certifications; competitive analysis; internal surveys and feedback; partnership programs and experience exchange. Conclusions. The main provisions of this scientific article will contribute to the effective application of benchmarking to improve the strategy and operational activities of domestic enterprises. Keywords: benchmarking, development, strategy, operational activities, method, toolkit.
ОРГАНІЗАЦІЙНА КУЛЬТУРА У ЗАБЕЗПЕЧЕННІ РОЗВИТКУ ОРГАНІЗАЦІЙ
АНОТАЦІЯ Вступ. З огляду на унікальні характеристики кожної окремої організації, вагомим є вплив на її розвиток організаційної культури, яка відіграє визначальну роль в формуванні й використанні організаційного потенціалу. Відповідно актуалізується необхідність обґрунтування підходів до використання потенціалу організаційної культури в напрямі розкриття нових можливостей організаційного розвитку з врахуванням сучасних викликів. Мета – теоретичне обґрунтування впливу організаційної культури на формування передумов розвитку сучасних організацій та визначення підходів щодо її удосконалення в контексті забезпечення адаптивного реагування на виклики зовнішнього середовища. Методи дослідження. Використано загальні й спеціальні методи наукових досліджень – системного підходу, аналізу і синтезу, абстрактно-логічного узагальнення. Результати. Обґрунтовано роль організаційної культури в забезпеченні організаційного розвитку. Визначено теоретичні підходи до залучення потенціалу організаційної культури в процеси розвитку організації. Наведено характеристики організаційної культури, що мають важливе значення для здійснення її впливу на організаційний розвиток. Наголошено на доцільності розгляду організаційної культури через призму двох аспектів: як об’єкта управління і як інструмента управління. Визначено базові умови трансформації організаційної культури у відповідності до цілей організаційного розвитку. Наведено підходи до формування організаційної культури з врахуванням викликів цифрової трансформації, воєнного часу, знаннєвої економіки. Висновки. Основні аспекти розвитку організацій детермінуються організаційною культурою. В сучасних умовах українські організації постають перед необхідністю забезпечення свого розвитку на основі організаційної культури, сформованої з врахуванням викликів цифрових трансформацій, воєнного часу, розвитку знаннєвої економіки. Вироблення механізмів удосконалення організаційної культури має виступати складовою стратегії розвитку організації, що доцільно розглядати як предмет подальших досліджень. Ключові слова: організаційна культура, складові організаційної культури, розвиток організації, засади організаційного розвитку, зовнішнє середовище організації. ABSTRACT Introduction. Given the unique characteristics of each individual organization, organizational culture has a significant influence on its development, playing a key role in shaping and utilizing organizational potential. This emphasizes the need to substantiate approaches to leveraging the potential of organizational culture to unlock new opportunities for organizational development in the context of modern challenges. Goal. The purpose of the study is to theoretically substantiate the influence of organizational culture on the formation of prerequisites for the development of modern organizations and to identify approaches to its improvement in the context of ensuring adaptive responses to external environmental challenges. Methods. The research employs general and specialized scientific methods, including the systemic approach, analysis and synthesis, and abstract-logical generalization. Results. The study substantiates the role of organizational culture in ensuring organizational development. Theoretical approaches to engaging the potential of organizational culture in organizational development processes are identified. The study outlines characteristics of organizational culture that are important for its influence on organizational growth. It emphasizes the importance of viewing organizational culture from two perspectives: as an object of management and as a management tool. Basic conditions for the transformation of organizational culture in accordance with organizational development goals are defined. Approaches to shaping organizational culture are presented, taking into account the challenges of digital transformation, wartime conditions, and the knowledge economy. Conclusions. The key aspects of organizational development are determined by organizational culture. Under current conditions, Ukrainian organizations face the need to ensure their development based on a culture shaped in response to the challenges of digital transformation, war, and the rise of the knowledge economy. The development of mechanisms for improving organizational culture should become an integral part of the organization's development strategy and a subject of further research. Keywords: organizational culture, components of organizational culture, organizational development, foundations of organizational growth, organizational external environment.
ІННОВАЦІЙНІ ПІДХОДИ ДО УПРАВЛІННЯ ЗЕМЕЛЬНИМИ РЕСУРСАМИ В УМОВАХ ДЕЦЕНТРАЛІЗАЦІЇ
АНОТАЦІЯ Вступ. У контексті реалізації реформи децентралізації в Україні спостерігається трансформація механізмів управління земельними ресурсами, що передбачає делегування розширених повноважень органам місцевого самоврядування. Така інституційна зміна відкриває перед територіальними громадами нові можливості для раціонального та ефективного використання земельного фонду. Водночас цей процес супроводжується низкою системних викликів, серед яких варто виокремити недостатній рівень цифровізації управлінських процесів, дефіцит кваліфікованих кадрів, а також наявність корупційних ризиків. За таких умов особливої актуальності набуває впровадження інноваційних підходів та сучасних технологічних рішень, спрямованих на підвищення прозорості, ефективності та забезпечення сталого розвитку у сфері земельних відносин. Мета. Дослідити сучасні інноваційні підходи в умовах децентралізації до управління земельними ресурсами, оцінити їхню ефективність та визначити ключові фактори, що впливають на розвиток земельного менеджменту в територіальних громадах. Методи дослідження. Застосовано системний аналіз для оцінки сучасного стану управління земельними ресурсами, порівняльний аналіз міжнародного досвіду, а також методи геоінформаційного аналізу для вивчення цифровізації земельного кадастру. Результати. Досліджено сутність інноваційних підходів, зокрема впровадження ГІС-технологій, блокчейн-рішень, Big Data та дронів для моніторингу земельних ресурсів. Виявлено переваги цифрового кадастру та автоматизованих аукціонів як механізмів підвищення прозорості земельних операцій. Визначено основні бар’єри впровадження інновацій, серед яких фінансові обмеження, нестача фахівців та правові прогалини. Висновки. Для покращення управління земельними ресурсами в територіальних громадах, інноваційні технології мають суттєвий потенціал, сприяючи ефективному використанню земель та підвищенню інституційної спроможності місцевої влади. Необхідними є законодавчі зміни, державна підтримка цифровізації земельного кадастру та розвиток освітніх програм для підготовки спеціалістів у сфері smart-менеджменту земельних ресурсів. Ключові слова: децентралізація, земельні ресурси, управління, ГІС-технології, блокчейн, цифровий кадастр, інноваційні підходи, територіальні громади. ABSTRACT Introduction. In the context of implementing the decentralization reform in Ukraine, a transformation of land resource management mechanisms is taking place, which involves delegating expanded powers to local self-government bodies. This institutional shift opens up new opportunities for territorial communities to use land resources more rationally and effectively. At the same time, the process is accompanied by a number of systemic challenges, including insufficient digitalization of administrative processes, a shortage of qualified personnel, and the presence of corruption risks. Under such conditions, the introduction of innovative approaches and modern technological solutions aimed at enhancing transparency, increasing efficiency, and ensuring sustainable development in the field of land relations becomes particularly relevant. Goal. To explore modern innovative approaches to land resource management under decentralization, assess their effectiveness, and identify key factors influencing the development of land management in territorial communities. Research methods. A systematic analysis was applied to assess the current state of land resource management, a comparative analysis of international experience, as well as geoinformation analysis methods to study the digitalization of the land cadastre. The results. The essence of innovative approaches has been studied, particularly the implementation of GIS technologies, blockchain solutions, Big Data, and drones for land resource monitoring. The advantages of digital cadastre and automated auctions have been identified as mechanisms for increasing the transparency of land transactions. The main barriers to innovation implementation have been determined, including financial constraints, a lack of specialists, and legal gaps. Conclusions. To improve land resource management in territorial communities, innovative technologies possess significant potential, contributing to the efficient use of land and strengthening the institutional capacity of local authorities. Legislative changes, state support for land cadastre digitalization, and the development of educational programs for training specialists in the field of smart land resource management are necessary. Keywords: decentralization, land resources, management, GIS technologies, blockchain, digital cadastre, innovative approaches, territorial communities.
БІОЕКОНОМІЧНІ ОСНОВИ ПРОСТОРОВОГО РОЗВИТКУ ТЕРНОПІЛЬСЬКОГО РЕГІОНУ
АНОТАЦІЯ Вступ. Розглянуто питання оптимізації просторового розвитку регіонів через біоекономічні підходи, що нині є важливим для вирішення сучасних глобальних проблем, зокрема щодо зміни клімату, виснаження природних ресурсів, забезпечення енергетичної та продовольчої безпеки. Традиційні підходи не враховують екологічні обмеження, що призводить до деградації екосистем. Інтеграція інноваційних біотехнологій, відновлювальних ресурсів і екологічно відповідальних практик у просторове планування сприяє сталому розвитку територій, підвищенню їхньої конкурентоспроможності та збереженню природних багатств. Це дає змогу створювати нові точки економічного зростання, зокрема в агропромисловому комплексі, енергетиці, медицині та виробництві біопродуктів, і забезпечує ефективне управління регіонами з балансом економічних інтересів та екологічної стабільності. Мета статті – дослідження передумов і перспектив розвитку сектору біоекономіки в регіоні. Методи дослідження. Для підготовки наукової публікації були застосовані методи аналізу та синтезу, а також системного узагальнення. Результати. Проаналізовано характер і особливості розміщення об’єктів біоекономічного сектору та біоресурсного забезпечення на території Тернопільської області. Проведено оцінювання рівнів розвитку різних галузей біоекономіки в адміністративних районах регіону. Визначено, що сільське господарство, харчова промисловість, а особливо цукрова та спиртова галузі, мають найбільший потенціал для інновацій, зокрема в переробці відходів і виробництві біоетанолу та біодизеля. Встановлено, що найбільш розвинутий біоекономічний сектор реалізується у Тернопільському та Чортківському районах, що відповідно вимагає посиленої роботи на Кременеччині. Констатується, що загальний рівень розвитку біоекономіки в регіоні є нижчим від сусідніх областей. Наголошується, що впровадження біоенергетичних технологій має значні екологічні переваги, враховуючи зменшення викидів CO2 та поліпшення якості ґрунтів, і є важливим для забезпечення сталого розвитку біоекономіки в регіоні через розширення виробництва органічних добрив та створення сприятливих умов для інвестицій. Запропоновано напрямки подальшого розвитку біоекономічного сектору Тернопільської області у перспективі. Ключові слова: біоекономіка; біоресурс; просторовий розвиток; регіон; сектор біоекономіки; сільське господарство. ABSTRACT Introduction. The issues of optimizing spatial development of regions through bioeconomic approaches, which are crucial for solving contemporary global problems, including climate change, depletion of natural resources, and ensuring energy and food security are considered. Traditional approaches fail to account for ecological constraints, leading to ecosystem degradation. The integration of innovative biotechnologies, renewable resources, and environmentally responsible practices in spatial planning promotes sustainable development of territories, enhances their competitiveness, and preserves natural wealth. This allows for the creation of new economic growth points, particularly in the agro-industrial complex, energy sector, medicine, and bioproduct production, and ensures effective regional management that balances economic interests with ecological stability. The aim of the article is to investigate the preconditions and prospects of bioeconomy sector development in the region. Research Methods. The research methodology includes methods of analysis and synthesis, and systematic generalization. Results. The study analyzes the characteristics and features of the distribution of bioeconomy sector objects and bioresource supply in the territory of the Ternopil region. An evaluation of the levels of development of different bioeconomy sectors in the region's administrative districts has been conducted. It was found that agriculture, the food industry, especially the sugar and alcohol industries, have the highest potential for innovation, particularly in waste processing and the production of bioethanol and biodiesel. It was established that the best development of the bioeconomy sector is realized in the Ternopil and Chortkiv districts, requiring intensified work in the Kremenets region. The study concludes that the overall level of bioeconomy development in the region lags behind neighboring areas. It is emphasized that the implementation of bioenergy technologies has significant ecological benefits, including the reduction of CO2 emissions and the improvement of soil quality, and is crucial for ensuring the sustainable development of the bioeconomy in the region by expanding organic fertilizer production and creating favorable conditions for investment. The article proposes directions for further development of the bioeconomy sector in the Ternopil region in the future. Keywords: bioeconomy; bioresource; spatial development; region; bioeconomy sector; agriculture.
ВПЛИВ ТРАНСФОРМАЦІЙНИХ ЗМІН НА ВПРОВАДЖЕННЯ ІННОВАЦІЙНИХ ПРОЄКТІВ РОЗВИТКУ МІСТ
АНОТАЦІЯ Вступ. У представленій роботі розглянуто особливості трансформаційних змін, що впливають на інноваційні проєкти розвитку міст. Зміни суттєво модифікують підходи до управління містами, вимагаючи від місцевих органів влади та підприємців упровадження новітніх інноваційних проєктів, які здатні не лише розв’язувати нагальні проблеми, а й створювати передумови для сталого і збалансованого розвитку. Важливість інновацій у цьому контексті стає очевидною, адже вони забезпечують не лише підвищення ефективності міського управління, але й сприяють поліпшенню якості життя мешканців, економічному зростанню та екологічній стійкості. Трансформаційні зміни виступають каталістами для розробки й реалізації таких проєктів, що дають змогу містам адаптуватися до нових умов і стати конкурентоспроможними на світовій арені. Метою представленої роботи є визначення особливостей впливу трансформаційних змін на впровадження інноваційних проєктів розвитку міст. Методи. У дослідженні використано сукупність методів, зокрема аналіз, синтез, порівняння, індукцію і дедукцію, систематизацію, узагальнення та графічно-табличне представлення. Такий методологічний інструментарій дозволив визначити рамки інноваційного розвитку міст та виокремити основні чинники, що впливають на його ефективність. Результати. У статті розкрито сутність інноваційних міських проєктів як інструментів покращення інфраструктури, сервісів та якості життя населення. Встановлено, що трансформаційні зміни — технологічні, економічні, соціальні, екологічні, політичні та інституційні — формують сучасні стратегії міського розвитку. Серед ключових чинників інноваційного розвитку виокремлено цифровізацію, адаптацію до змін клімату, інклюзивне врядування, ефективне використання ресурсів та впровадження смарт-інфраструктури. У дослідженні акцентується на необхідності інтеграції інновацій в міську політику з урахуванням принципів екологічної сталості, соціальної рівності та міжнародного співробітництва. Висновки. Трансформаційні зміни істотно впливають на впровадження інноваційних проєктів розвитку міст на глобальному, національному та місцевому рівнях. Вони визначають напрям і успішність модернізаційних зусиль через зміну політичних рамок, стимулювання інклюзивного зростання, просування екологічної відповідальності та залучення інвестицій. Стійкі та інклюзивні міські середовища, сформовані через інновації, стають модельними прикладами для подальшого розвитку міст і регіонів. Ключові слова: інноваційний проект; інноваційний парк; урбаністика; цифровізація; трансформаційни зміни; інноваційна активність. ABSTRACT Introduction. The modern development of cities is characterized by dynamic transformational changes, particularly in the domains of technology, economy, urban governance, and social integration. These changes require a reconsideration of traditional approaches to urban management and the implementation of innovative projects that respond to global challenges and ensure sustainable development. Goal. To identify the specific impact of transformational changes on the implementation of innovative urban development projects and to substantiate the role of such changes in enhancing the competitiveness, sustainability, and inclusivity of urban environments. Methods. The research is based on a combination of methods, including analysis, synthesis, comparison, induction and deduction, systematization, generalization, and graphical-tabular visualization. This methodological toolkit enabled the authors to define innovation-driven urban development frameworks and identify the main factors influencing their effectiveness. Results. The study outlines the essence of innovative urban projects as tools for improving urban infrastructure, services, and quality of life. It highlights how transformational changes—technological, economic, social, ecological, political, and institutional—shape urban strategies. Key innovation factors include digitalization, climate adaptation, inclusive governance, resource efficiency, and smart infrastructure. The findings emphasize the need for comprehensive integration of innovation into urban policy, taking into account environmental sustainability, social equity, and international cooperation. Conclusions. Transformational changes significantly affect the implementation of innovative urban development projects at global, national, and local levels. They determine the direction and success of modernization efforts in cities by reshaping political frameworks, encouraging inclusive growth, promoting ecological responsibility, and attracting investment. Sustainable and inclusive urban environments, shaped through innovation, are becoming models for future urban development and serve as benchmarks for other cities and regions. Key words: innovation project; innovation park; urban planning; digitalization; transformational changes; innovative activity.
РОЗВИТОК БІЗНЕС-ЕКОСИСТЕМ УРБАНІСТИЧНОГО РЕГІОНУ В КОНТЕКСТІ КОНВЕРГЕНЦІЇ З ЄС
АНОТАЦІЯ Вступ. У сучасних умовах певні урбаністичні регіони України стають центрами економічної активності, де взаємодіють підприємства, установи, організації, громадськість та державні інституції з метою створення сприятливих умов для сталого розвитку, ефективного використання ресурсів і підвищення якості життя населення. Конвергенція з ЄС відкриває нові можливості для розвитку бізнес-екосистем таких регіонів, що охоплюють цифрові інновації та соціальну відповідальність. Дослідження дає змогу зрозуміти, як інтеграційні процеси та цифровізація впливають на конкурентоспроможність регіонів, їхню стійкість і здатність адаптуватись до змін у глобальному та локальному середовищах та які стратегії можуть бути застосовані для максимізації вигід від співпраці з ЄС. Мета − дослідження підходів до формування бізнес-екосистем урбаністичних регіонів України і визначення впливу цифровізації та європейської інтеграції на їхній розвиток. Досягнення окресленої мети передбачає комплексний підхід до: визначення елементів бізнес-екосистеми урбаністичного регіону та основних чинників, що сприяють або перешкоджають їхньому розвитку; вивчення економічних, соціальних, цифрових, інституційних та екологічних аспектів розвитку бізнес-екосистем; розробки рекомендацій для оптимізації цифрової, критичної та бізнес-інфраструктури і політики підтримки підприємництва і учасників бізнес-екосистем урбаністичних регіонів в умовах конвергенції з ЄС. Методи. Використано методи, що забезпечують комплексний підхід до аналізу складних процесів, які відбуваються у бізнес-екосистемах урбаністичних регіонів, зокрема систематизації та узагальнення, для розуміння складної природи бізнес-екосистеми, системного та структурного аналізу, моделювання − для оцінювання взаємозв’язків і відображення взаємодії між елементами бізнес-екосистеми урбаністичного регіону України, в т. ч. в умовах цифрових трансформацій та конвергенції з ЄС. Результати. Досліджено змістовно-сутнісне розуміння понять «екосистема», «бізнес- екосистема», «урбаністичний регіон», «конвергенція». Доведено, що екосистемний підхід виявляється ефективним в аналізі інноваційних процесів як в економіці, так і у суспільстві, а будь- якій організації, яка є частиною бізнес-екосистеми, не обов’язково мати всі ресурси, важливо мати партнерів, які володіють потрібними ресурсами. Проаналізовано чинники, що створюють конкуренцію бізнес-екосистем, та встановлено, що інноваційна бізнес-екосистема дає змогу забезпечити економічні інтереси всіх стейкголдерів, що сприяє формуванню та реалізації інноваційного циклу в межах конкретного урбаністичного регіону, що може бути масштабований. Поняття «урбаністичний регіон» слід трактувати як таку територію, що характеризується високою щільністю населення та активною економічною діяльністю. Бізнес- екосистему урбаністичного регіону пропонується визначити як мережу взаємопов’язаних учасників (підприємств, організацій, наукових установ, інвестиційних фондів, державних інституцій, неурядових організацій та інших стейкголдерів), які взаємодіють не лише для створення економічної та соціальної цінності, а й у партнерській взаємодії сприяють створенню умов для інноваційного розвитку регіону і забезпечення високої якості життя населення. Визначено основні елементи та з’ясовано принципи забезпечення взаємодії учасників бізнес- екосистеми в спіральній динаміці розвитку урбаністичного регіону. Доведено, що бізнес- екосистема урбаністичного регіону, з одного боку, створює умови для розвитку та успіху не лише усіх учасників, а й урбаністичного регіону, в якому вона функціонує, а з іншого боку – розвиток і взаємодія всіх учасників у спіральній динаміці створюють і сприяють розвитку бізнес- екосистеми. В цьому контексті процес конвергенції з ЄС може охоплювати не лише гармонізацію законодавства, підтримку інвестицій у розвиток інфраструктури та підвищення конкурентоспроможності, а й глокальну інтеграцію з конкретними регіонами чи країнами- учасницями ЄС, і означає поєднання глобальних та локальних підходів у процесах інтеграції та співпраці. Водночас глокалізація передбачає адаптацію глобальних ідей, стандартів та технологій до місцевих умов і потреб. В контексті дослідження також було визначено переваги та виклики цифрових технологій і процесів цифровізації в розвитку бізнес-екосистем. Запропоновано авторське бачення основних етапів розробки та реалізації стратегії розвитку бізнес-екосистеми урбаністичного регіону і доведено, що її формування і розвиток має відбуватись на основі економічних, соціальних та екологічних компонент. Висновки. Успішний розвиток бізнес-екосистеми урбаністичного регіону потребує взаємодії між її учасниками (бізнес-структурами, державними інституціями, громадськістю тощо) і передбачає впровадження принципів сталого розвитку для забезпечення довгострокової економічної стабільності та підвищення якості життя. Реалізація такого підходу сприятиме посиленню конвергенції України з ЄС, а саме подальшому інноваційному, економічному, цифровому, соціальному та екологічному розвитку, відкриваючи нові можливості для співпраці та адаптації до швидких змін у глобальному і локальному середовищах. Ключові слова: урбаністичний регіон, бізнес-екосистема, розвиток, конвергенція, цифровізація, цифрові технології, глокалізація, стратегічні імперативи, штучний інтелект.